Laura Madeleine

Cukrářova dcera (ukázka)

Originální název: The Confectioner’s Tale

Vydáno v Black Swan, a division of Penguin Random House UK,

London 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Laura Madeleine 2015

All rights reserved.

Translation © Eva Osinová, 2017

Obálka © Martina Černá, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7952-4 (epub)

ISBN 978-80-243-7953-1  (mobi)

Mé matce

PROLOG

Paříž, 1910

Mladý muž po schodech vyběhl ze stanice metra do ztichlého večera. Byl začátek dubna, ale už bylo dost chladno na to, aby mu od úst šla pára. Chvíli naslouchal zvonům z kostela, které odbíjely desátou. Pak se téměř provinile rozhlédl, než konečně zpozoroval pohyb. S širokým úsměvem na rtech se naklonil ke schodům a napřáhl ruku. Sevřel štíhlé prstíky v tmavých kožených rukavičkách.

Vyběhla za ním mladá žena.

„Tržnice Halles?“ zeptala se zadýchaně, zastavila se vedle něj a upravila si elegantní klobouček na hlavě. „Co tady děláme? V tuhle dobu je už všude zavřeno.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“ Mladík si chvíli třel dlaně o sebe a pak nabídl mladé ženě rámě. Tenoučký kabát příliš nehřál, ale protentokrát mu to vůbec nevadilo. „Myslím, že dnešní večerní výlet se vám bude líbit, mademoiselle.“ Žena s rozzářeným pohledem přijala nabízenou paži. Na ulicích se povalovala jemná mlha; světlo pouličních lamp působilo tak nějak měkčeji, jako by prosvítalo přes bavlněnou látku. Zima měla večery stále ještě pevně v rukou, ale každým dnem se víc a víc oteplovalo; už brzy nastane jaro.

Kráčeli vedle sebe jako počestný pár a při tom na sebe vrhali kradmé pohledy tak dlouho, až se nedokázali ubránit úsměvu. Mlhou k nim pronikal hluk a byl čím dál hlasitější. Nešlo však o jediný monotónní zvuk, nýbrž o jakousi mozaiku: mumlání stovek hlasů, klapání, mlaskání, bouchání. Když zahnuli za roh a ocitli se před budovou s vysokými okny a nýtovanými ocelovými oblouky, která do sebe vtahovala onu živelnou směsici zvuků, aby ji v tomtéž okamžiku zase vyplivla, mladá žena překvapeně vytřeštila zrak. „Říkala jste, že chcete poznat pravou Paříž, mademoiselle,“ zašeptal muž. „Jsme na místě.“

Ačkoli bylo už hodně pozdě, tržnice pulzovala životem, jehož chapadla se v pestré směsici z odpadků, pilin a slámy sápala až na chodník. Koňské povozy stály vedle automobilů a vozkové podupávali ve vysokých botách, aby jim nebyla zima. Z pánví nad otevřeným ohněm se linula vůně uhlí a pečených kaštanů.

„Nepůjdeme dovnitř?“ zeptala se mademoiselle a oči jí doslova žhnuly zvědavostí. Mladík se rozzářil, chytil dívku za ruku a společně se vrhli do vřavy.

Lidé na ně nejprve civěli – mezi ošoupaným lněným plátnem a zalátanými bavlněnými látkami působilo dívčino elegantní ošacení poněkud nepatřičně. Ale čím víc je pohlcoval dav a tlačenice v hale sílila, tím méně si jich ostatní všímali. Tady totiž rozhoduje jen obchodnická hantýrka. Ocitla se uprostřed neutuchajících výkřiků ve zvláštním dialektu, který sestával z peněžních a váhových jednotek a jemuž neznalé uši nemohly rozumět.

Mademoiselle zatahala svůj doprovod za ruku a ukázala na stánek se zeleninou: dřevěné bedýnky se světle žlutými ranými bramborami v hlíně, nad nimi staré, povadlé stonky cibule zimní a svazek česneku. Muž s omrzlými konečky prstů se zrovna snažil svázat několik šťovíků. Mademoiselle se smála, když sledovala, jak si dvě zelinářky podaly ze zadní části vozíku dvě hlávky zelí a hodily je do obrovského koše z vrbového proutí. Povzbuzeny zájmem postávajících obchodníků, začaly soutěžit, jak daleko dokážou hlávku hodit. Z drdolů se jim uvolnilo několik pramínků vlasů a tváře jim samým vzrušením a radostí zčervenaly.

U dalšího stánku se také nakupila spousta lidí. Tady se ozývaly obzvlášť hlasité výkřiky. Muž plnil papírové sáčky a podával je nakupujícím tak rychle, jak hbitě si od nich dokázal brát peníze. Mademoiselle se pustila svého doprovodu, vrhla na něj odvážný pohled a protlačila se mezi svalnatá těla. Ze strachu, že by se jí v té tlačenici mohlo něco stát, se ji mladý muž snažil zastavit, ale ona se za chvíli objevila sama. Okraj šatů měla úplně pošlapaný, ale vůbec jí to nevadilo. Místo toho svému doprovodu vítězně vtiskla do ruky menší oranžovou kouli.

„Co je to?“ chtěl vědět, zatímco si žena sundávala rukavice.

„Podívejme. Takže přece jenom existuje něco, co neznáte, monsieur průvodce?“ dobírala si ho. „To je červený pomeranč z Itálie.“

Ukázala mu, jak se ovoce loupe. Pak stáli bok po boku u velké pánve nad ohněm při okraji obří haly, vysávali červenou dužinu a smáli se, když jim po rukách tekla šťáva. Mladé ženě štěstím zářily oči. Muž však najednou ucítil obrovský smutek. Zítra se bude mademoiselle jako obvykle suverénně pohybovat ve svém světě, možná bude jíst červené pomeranče, ale už ne rukama jako dnes, nýbrž stříbrným příborem, pěkně jeden tenký dílek za druhým.

Musela jeho smutek vycítit.

„Prosím,“ zašeptala a přistoupila blíž. Sladký pomerančový dech mu zahalil tvář. „Tyhle chvilky patří jenom vám a mně, nikomu jinému. Tady zítřek neexistuje.“

Světlo ohně ozařovalo bledou pleť a ztmavovalo modré oči s takovou intenzitou, až měl pocit, že se v nich nadobro utopí.

Najednou se za nimi ozval křik. Vyděšeně uskočili. Přitiskli se ke zdi. Z rozlámaného koše se vyřítil houf hlasitě kdákajících slepic tak rychle, že se za nimi vznesl prach a peří. Klející žena se je snažila pochytat, ale ony se jí poplašeně motaly mezi sukněmi.

Mademoiselle a její doprovod se nořili čím dál hlouběji do útrob tržnice. Po točitém schodišti, ponořeném do temnoty, došli až ke změti tunelů a podzemních chodeb, které osvětlovaly plynové lampičky a třesoucí se elektrická světla. Na jedné z dlážděných chodeb mademoiselle podjely nohy. Mladík ji v poslední chvíli zachytil, přestože měl sám co dělat, aby na vlhké podlaze udržel rovnováhu. Krátce ji sevřel v náručí. Trochu se usmívala, trochu ji to překvapilo. Klobouček jí sjel na stranu a zakrýval jedno oko. Měl sto chutí ji k sobě přivinout silněji.

Opatrně obešli louži. Voda vytékala ze sudu prodavače ryb, který byl až po okraj plný obrovských stříbrných šupináčů. Z hromádky vnitřností na zemi stoupal štiplavý puch moře.

„Nemáte hlad?“ zeptal se mladík s pohledem upřeným na vědro, ve kterém tiše a nehybně leželi korýši. „Příšerný,“ přiznala se mademoiselle. „Nedáme si ústřice?“

Mladík zašátral v kapse kalhot po drobných a podal prodejci několik mincí. Ten vytáhl z vědra šest ústřic, otevřel nožíkem ulity a ústřice zabalil do novinového papíru.

Když vyšli na čerstvý vzduch, objevili stánek s pečivem, ve kterém se vršily tmavé pecny chleba. Jeden si koupili a razili si davem cestičku až k místu, kde houf hubených stolků a dlouhonohých židlí tvořil hranici mezi chladnou nocí a horkou tržnicí.

Vmáčknuti v jednom z rohů, dotýkali se navzájem lokty, popíjeli laciné víno a pojídali slavnostní večeři – ústřice a tmavý chléb – rovnou z novinového papíru. Chutnalo to božsky. Jako by se právě v tomhle jídle skrývala podstata celého světa. Právě v tento okamžik, právě na tomhle místě v Paříži.

Mladý muž si v duchu kladl otázku, proč mu ústřice s chlebem ještě nikdy tak nechutnaly. Ale když sledoval mademoiselle, jak vyprazdňuje sklenici s vínem, došlo mu, že odpověď už zná.

Tady zítřek neexistuje, řekla mu. Ale on ví své. Zítřek přijde. A s ním i realita, kterou si teď ani jeden z nich nechce připustit. Venku zvony na kostele svatého Eustacha smutně odbíjely jedenáctou.

Zatracený zítřek, pomyslel si a vzal mademoiselle za ruku.

1

Cambridge, březen 1988

Řítím se branami King’s College zrovna v okamžiku, kdy zvony kapličky odbíjejí celou. Mám zpoždění a ze všech termínů, na které bych mohla přijít pozdě, je tenhle jednoznačně nejhorší.

Do cesty se mi staví skupinka turistů ve větrovkách. Rychle se prodírám hroznem lidí a dívám se na hodinky. Doufala jsem, že až přijdu, budu mít ještě chvíli čas a v klidu si najdu nenápadné místo na konci místnosti, a ne že tam vpadnu celá upocená a rozcuchaná.

S hekáním přebíhám prostranství před budovou a letím po vlhkém kamenném schodišti. Beru schody po dvou. V běhu vrhnu krátký pohled na svůj odraz v okenní tabulce. Z ofiny, celé zmáčené deštěm, mi kape do očí. Rychlým pohybem ruky si odhrnu vlasy z tváře a chvátám k širokým dvoukřídlým dveřím z dubového dřeva.

15.března v 11 hodin, stojí na plakátu, který visí venku na nástěnce. Skutečná tvář legendy: Životopisec Simon Hall promluví o zesnulém historikovi, autorovi a kritikovi

J. G. Stevensonovi.

Rychle smažu zasmušilý výraz, který se mi usadil na obličeji, zatvářím se omluvně a obrátím se na ženu, která hlídá u vchodu. Nedůvěřivě pokrčí nos, ale nakonec mě pustí. Krátce se upravím a pak se opřu do těžkých dveří. Místnost je plná; studenti a vyučující se mačkají na židlích, jejich dech se sráží na okenních tabulích. I když jsem se tak moc snažila zůstat nenápadná, dveře hlasitě zavrzají v pantech, muž na pódiu se zarazí a podívá se na mě. Se sklopenou hlavou se šourám zadními řadami k volnému místu.

„Jak jsem právě zmínil,“ pokračuje řečník, „všichni víme, co se stane, když zemře známá osobnost. V Timesech se objeví nekrolog a vzápětí následují nová vydání všech děl a oslavná ohlédnutí ve všech časopisech odsud až po Timbuktu.“

Několik mladších posluchačů v publiku se zachichotá, aby tím snaživě dali najevo nadšení z uvolněného stylu přednášejícího.

Pronikavě si ho prohlížím. Simon Hall, momentální miláček mezi historiky. Kdykoli je zapotřebí nějaký komentář – ať už pro rádio, nebo do nějakého časopisu – je připraven. Zjišťuju, že ve skutečnosti není tak mladý, jak vypadá na fotografiích. Jistě, díky kudrnatým vlasům a upřímnému výrazu vypadá svěže, ale vrásky kolem očí a počínající pivní mozol se nedají přehlédnout. Zasouvám se o trochu hlouběji do židle a snažím se pozorně naslouchat.

„Není nic špatného na tom, když se vzdává úcta velkolepému člověku,“ tvrdí právě Hall, „a nikdo nepopírá, že J. G. Stevenson byl nadaným historikem. Kdo však byl ten člověk za hromadami knih?“ Udělá uměleckou pauzu a pak těká pohledem v publiku.

„Jsem životopisec. Mým úkolem je odpovídat právě na tyto otázky, což znamená, že se musím ponořit do minulosti dané osobnosti a objevit věci, které by si třeba raději nechala pro sebe. A v tomto případě, dámy a pánové, jsem objevil následující: J. G. Stevenson nebyl žádný svatoušek.“

Hall se předkloní a vrhá do publika pronikavý pohled, jako by chtěl získat důvěru každého přítomného. „Nedávno mi bylo umožněno nahlédnout do Stevensonovy soukromé korespondence. Objevil jsem v ní dopis. Byl adresován jemu, když jako mladý pobýval v Paříži. Tento dopis je zcela jednoznačně dokladem skandálu, který zatajil dokonce i před vlastní rodinou. Já vám tohle tajemství odhalím a ukážu vám skutečného J. G. Stevensona.“

Když je na konci prostor na diskusi, neklidně poposedávám na židli a mám co dělat, aby mi paže nevystřelila do vzduchu. Uvnitř vřu vzteky, poslouchám bláznivé a nemilosrdné komentáře posluchačů, až se ruka nedá zastavit.

„Omlouvám se, ale čas vypršel,“ oznámí mi pedagog, který diskusi moderuje. „Možná byste mohla…“

„Hanobíte člověka jenom proto, že je to in?“ vyzývám Halla na souboj, aniž by mi udělili slovo. „Nebo jste si předsevzal, že se budete přehrabovat ve věcech zesnulého, abyste si tím zajistil víc publicity?“

Když se na mě přítomní otočí, stovky plastových židlí zavrzají. Cítím, jak pod zkoumavými pohledy rudnu, ale nespouštím Halla z očí.

Zatímco Hall pátrá v davu, překvapeně se usmívá. „To je odvážná otázka, slečno…“

„Stevensonová.“

V publiku to zaševelí. Moderátor na pódiu se skloní k Hallovi a něco mu zašeptá do ucha. Vidím, jak jeho rty vyslovují moje jméno, a křečovitě se snažím nehnout brvou. Hall si mě mezitím se zájmem přeměřuje.

„Chápu, že se cítíte dotčená, slečno Stevensonová, ale jednu věc nelze popřít: váš dědeček jednoznačně měl svá tajemství.“

2

Bordeaux, září 1909

Bylo šest hodin. Z Rue Vauquelin pronikala do stísněných dílen hlučná změť hlasů, odrážela se od drolících se zdí a oznamovala tak konec pracovního dne. Guillaume du Frère vrávoravě vyšel na ulici – kufr v ruce byl příliš těžký. Obklopila ho důvěrná vůně vlasti, která se však vytratila, jakmile se dal do běhu.

Když chvátal přes hromadu odpadků, podklouzly mu boty. Zatvářil se vyděšeně, ale v tomtéž okamžiku se ušklíbl. Vydýchaná atria a přelidněné uličky Bordeaux už dávno nejsou jeho domovem.

Na konci Rue Francin proudili hluční obchodníci z trhu s dobytkem. Gui si razil cestu davem, pachem zvířat a vnitřností a spěchal k obloukovým oknům lokomotivního depa. Byla otevřená, aby kovové výpary mohly odcházet ven.

Gui se vydrápal na okenní parapet, přehodil kufr na druhou stranu – uslyšel, jak tlumeně dopadl na špinavou podlahu – a sám se poroučel za zavazadlem.

„Dobrej večír, Jacquesi,“ pozdravil udýchaně muže umazaného od oleje, který právě zápasil s kusem trubky. „Bon voyage, chlapče. Raději si pospěš, vlak už jednou pískal.“ „Díky.“

Gui si přitiskl zavazadlo na prsa a vyřítil se otevřenou branou na koleje. O kus dál bylo vidět okachlíkované nástupiště a za ním širokou prosklenou střechu nádraží Gare de Bordeaux-Saint-Jean, která chytá světlo a hmyz jako cylindr obrovské plynové lampy. Na nástupišti stáli lidé a mávali odjíždějícímu vlaku. Malý chlapec seděl na ramenou svého otce a sledoval oblak páry, který se lenivě táhl za lokomotivou.

Gui utíkal rychleji. Za ním se ozvalo varovné pískání a pobouřený výkřik výpravčího, ale on nedbal a pádil dál. Nohy mu jely jako písty nahoru a dolů a sešlapané boty rytmicky bouchaly do dlaždic.

„Gui!“ ozval se něčí hlas. Za zábradlím posledního vagonu stál kamarád Nicolas a radostně na něj hleděl. „Rychle, pospěš si!“

Guie samou námahou pálilo v krku, krok po kroku se blížil k vlaku, teď už byl tak blízko, že mohl popadnout Nicolasovu napřaženou ruku.

„Tak už pojď, Gui. Nikdy nás u drah nezaměstnají, když nebudeme schopní ani doběhnout vlak.“ Gui se dusivě zasmál. S posledním vypětím sil hodil kamarádovi kufr, vyskočil směrem k zábradlí a přitáhl se na vagon.

Vlak chvátal dál, aniž by věnoval sebemenší pozornost událostem v zadní části, najel do zatáčky a nabral rychlost. Nádraží zmizelo v dáli.

Nicolas, který byl pořád ještě smíchy bez dechu, přehodil jednu dlouhou nohu přes druhou a vyhrabal z kapsy kalhot nalomenou cigaretu.

Gui unaveně opřel hlavu o stěnu vagonu, sundal si čapku a otřel si pot z čela. Kůže na hlavě ho svědila. Ostýchavě si po ní přejel rukou. Přes léto mu vlasy pořádně povyrostly a během nelítostných dní, kdy se dřel v přístavu u řeky, mu z hnědé vyšisovaly na zlatý blond. Nejradši by si vlasy nechal takhle, ale matka byla pevně přesvědčena o tom, že by v hlavním městě dostal vši, a ostříhala ho dohola. Nicolas, jehož blonďatá kudrnatá kštice vyvázla bez úhony, mínil, že kamarád vypadá jako mnich. Gui se ušklíbl, uštědřil mu šťouchanec a znovu si nasadil čapku.

„Nepůjdeme raději dovnitř?“ snažil se překřičet hluk, který vydávala kola na kolejích.

„Ne,“ odpověděl Nicolas, „je tam hlava na hlavě. Ještě skončíme vedle nějaké staré matróny, která by nám až do Paříže dávala dobře míněné rady. Radši zůstaneme venku.“

„A co když někdo bude chtít vidět jízdenky? Nevyhodí nás pak z vlaku?“

Nicolas si něco zabručel pod nosem. „Samozřejmě že ne. Když někdo přijde, ukážeme dopisy a řekneme, že jsme kolegové. Gui, pracujeme teď u drah. V tomhle životě už nikdy nebudeme potřebovat peníze na jízdenky.“

Vlak minul předměstí Bordeaux. Poslední výběžky města zmizely v dáli; místo nich se objevila vysoká tráva podél břehu řeky a šelestivě se vlnila ve větru. Slunce vrhalo na hladkou vodní hladinu světelné trojúhelníky a vlak na ni maloval černé stíny, každičký detail pečlivě propracovaný. Gui rozeznával texturu okenních skel, špínu a rozplácnuté mouchy, i siluety cestujících za nimi. Fascinovaně zvedl ruku, aby viděl, jestli totéž udělá nějaký stín na hladině řeky, ale odraz na hladině se posunul a zmizel mezi vegetací.

Večer se pomaloučku chýlil ke konci. Nalevo a napravo od trati se zvedaly kopce a vrhaly chladné stíny na koleje. Potrvá celou noc, než dorazí do Paříže.

Nicolas se vedle Guie probral z krátkého spánku a natáhl se pro vak. Gui zaslechl šustění papíru a položil si ruku na břicho. Máma mu zabalila svačinu, ale on balíček vrátil, když se nedívala. Nesnesl by představu, že ji nechá v Bordeaux samotnou o hladu.

Vzhledem k tomu, jak byl oblečený – neformálně a s potřísněnou kravatou – by ho do jídelního vozu stejně nepustili, i kdyby u sebe měl peníze. Pohlédl k Nicolasovi a vysloužil si úšklebek. Kamarád zrovna rozbaloval balíček z několika vrstev novinového papíru. Guiovi stoupala do nosu jemná vůně droždí a za chvíli už mu v klíně přistála půlka malého bochníku chleba, který byl dokonce ještě teplý. Gui si z něj kousek odlomil, nacpal si ho do úst a přestal na chvíli kousat, jen aby Nicolasovi poděkoval.

„Není zač,“ utrousil kamarád nenuceně a okousal měkkou střídu z kůrky. „Věděl jsem, že si zapomeneš přibalit svačinu.“

Gui smutně polkl poslední sousto. Nicolas si ometl drobky z hrudníku. „Co bych teď dal za šálek kávy,“ pronesl s povzdechem.

Gui s úsměvem schoval bradu za límcem od košile. I pro výborného organizátora Nicolase by bylo obtížné vykouzlit z vaku horkou kávu. Gui zavřel oči a cítil, že upadá do lehoučkého polospánku. Myšlenky mu splynuly s rytmem rachotících kol na kolejích, která už mu nepřipadala tak hlasitá jako předtím.

O něco později, když se na chodbičkách vlaku rozsvítila světla, se splnila Nicolasova předpověď. A přání. Vzhled dvou černých pasažérů s opálenými tvářemi vzbudil podezření, ale ti dva situaci velmi rychle vysvětlili. Krátce nato se průvodčí vrátil z jídelního vozu s konvičkou kávy a kapkou brandy. Když popíjeli, sundal si starší kolega čepici, opřel se o zábradlí a vykouřil jednu z Nicolasových pomačkaných cigaret.

„Každičký kousek kolejí…,“ zasnil se, po krátké odmlce si odkašlal a pokračoval. „Každičký kousek kolejí mezi tímhle místem a Orléansem jsem pomáhal pokládat. Příšerná dřina, venku za každého počasí a někdy postoupíš jen o pár centimetrů. Ale je to prima práce pro mladé chlapy. Dobrá, solidní práce, která člověka zocelí a připraví ho pro život.“

Široký, drsný obličej se schovával ve stínu, zatímco koleje – jeho koleje – se mu míhaly pod nohama.

„Když budete mít štěstí,“ odcvrnknul oharek do tmy a znovu si nasadil služební čepici, „můžete pak pracovat v depu. Pak budete dělat to co já. Slušný plat, fajnová uniforma, hezké hodinky. A jestli budete tvrdě pracovat a postaráte se o to, aby vás znali ti, co do toho můžou mluvit, budete mít hezký život.“

Průvodčí jim popřál štěstí a rozloučil se.

Zatímco se blížila noc, sevřel Gui prsty chladivý cínový pohárek a přemýšlel o slovech staršího kolegy. Neuměl si představit, že by se jeho vyzáblé tělíčko zocelilo tvrdou prací, ani se neviděl v nepoddajné uniformě s kapesními hodinkami. Ale v Paříži, říkal si v duchu, v Paříži je možné všechno.

Pak nejspíš tvrdě usnul, protože když se probudil, byla všude tma – nedokázal ani říct, jestli vlak jede krajinou, nebo městem. Do tmy čněly široké útvary, které mohly být čímkoli: stromy, kameny nebo obřími budovami.

Guiovi byla zima. Kousíček od něj chrápal Nicolas, zabalený do zelené vlněné deky.

S úsměvem otevřel kufr, aby si vytáhl vlastní přikrývku. Nad hlavou se mu táhly blikající hvězdy, pak mu zmizely z dohledu. Gui zaklonil hlavu, opřel si ji o kovové zábradlí a znovu usnul.

3

březen 1988

Když jsem se bez nálady táhla městem do profesorovy kanceláře, vztek se zvolna rozplynul a vystřídal ho tupý pocit nevolnosti. Hlavou se mi neustále honila Hallova slova o dědečkovi. Přesto mám před očima stále jenom obraz starého muže, který přerušil diktování jen proto, aby se na mě z opačného konce místnosti usmál, zatímco mé prsty pilně tančily po klávesnici psacího stroje.

Od jeho smrti uplynuly téměř dva roky, a přesto až příliš často zakopávám v knihách o jeho fotografie nebo z rádia zaslechnu praskající nahrávku jeho rychlého hlasu. Někdy mi připadá, jako by byl jeho duch všude.

Zbylo mi po něm jenom pár věcí. Před několika měsíci se prodal jeho dům a já jsem proti tomu nemohla dělat vůbec nic, akorát přihlížet. Co mi paměť sahá, znamenal pro mě tenhle velký, zpustlý dům bezpečný přístav, domov – dokonce i před rozvodem rodičů. Otci bylo tohle všechno úplně fuk. Dům prodal a ani si nedal tu práci, aby mě o tom informoval.

Zjistila jsem to právě včas. Zatímco lidé z firmy na vyklízení haraburdí dupali po chodbách, vynášeli moje vzpomínky a házeli je na hromadu v předzahrádce, proklouzla jsem do dědečkovy pracovny. Tady se zatím nikdo ničeho nedotkl – ani posledního článku, na kterém jsme společně pracovali. Způli popsaný list papíru byl stále zasunutý v psacím stroji, na který mezitím posedal prach.

Pobrala jsem, co jsem mohla; sbírala jsem papíry, deníky a poznámkové bloky jednoho života, korespondenci z padesátých let. Všechno jsem to nacpala do beden podobných rakvím a pro jistotu odnesla domů, kde budou v bezpečí.

Duchem nepřítomná kráčím branami King’s College a vejdu do jedné z budov. Strašně moc bych teď chtěla mluvit s dědečkem, říct mu o Hallovi a zeptat se ho, co má tohle všechno znamenat.

S těmito myšlenkami v hlavě stoupám po schodišti. Protože na zaklepání nikdo nereaguje, zmáčknu zvonek, ale kancelář je zavřená. Civím na jméno, které stojí na štítku vedle dveří, a vytahuju svůj diář.

Prof. Whyke, 15. březen, 12 hodin.

Zmateně pohlédnu na náramkové hodinky. Deset minut po dvanácté. Tak pozdě jsem zase nepřišla. Nemohl přece ztratit trpělivost a odejít. Nemá třeba taky zpoždění jako já? V polovině schodiště je okno s prostornou kamennou římsou. Vmáčknu se do výklenku, procházím si poznámky a čekám. Tenisky mám mokré od deště a špinavé z kaluží. Rychle po nich přejedu rukávem. Připadám si zanedbaně.

Moje poznámky jsou stejně chaotické jako já. Nepřesné časové přímky, citace citací, zřídkakdy odstavce. Děda by se smál a pak by si nechal rozebrat a vysvětlit jeden odstavec po druhém, pěkně kousek po kousku, až by všechno dávalo smysl. Zmocní se mě starý, důvěrně známý pocit: strach, že ho zklamu.

Nikdy jsem nechtěla budovat kariéru v akademické sféře. Když dědeček umřel, byla jsem v polovině magisterského studia; plánovali jsme, že po studiích společně napíšeme knihu – sociální studii o Belle Èpoque – jenže pak najednou umřel a všechno se změnilo. Dalším logickým krokem se pro mě zdála být promoce na jeho staré univerzitě, abych mohla pokračovat ve výzkumech, které vedl.

První rok kolem mě jen tak prosvištěl. Pracovala jsem, v jednom kuse rešeršovala a trávila nekonečné hodiny v knihovně, abych přestala myslet na dědečkův odchod. Dnes však vím – a nezáleží na tom, jak moc se budu snažit sama sebe přesvědčit o opaku – že jsem tady jenom kvůli němu.

Table of Contents

PROLOG

Paříž, 1910

1

Cambridge, březen 1988

2

Bordeaux, září 1909

3

březen 1988

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46