Inna Rottová

Případ dívčího orchestru (ukázka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Inna Rottová, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7948-7  (epub)

ISBN 978-80-243-7949-4  (mobi)

Tento příběh je plodem autorčiny fantazie. Pokud se někomu některé postavy a události zdají povědomé, je to podobnost čistě náhodná.

„Prosím, prosím, počkejte ještě chvíli!“ zaprosila Kamila Krausová.

„Už ani minutu,“ vyštěkl řidič. Obešel autobus a vlezl do kabiny.

„Kamilo, pan řidič má pravdu. Už musíme jet,“ povzdychla si dirigentka Alena Vondráčková.

„Deset minut! Prosím!“

„Iloniny věci jsou tady?“ zeptala se Kamily Vondráčková.

„Jo. Její batoh jsem dala mezi ostatní zavazadla.“

„Tak ho vyndáme.“

„Proč?“ nadskočila Kamila.

„Odneseme ho zpátky do hotelu.“

„Ale…“

Dirigentka obešla autobus k řidičově kabině. Požádala ho, aby otevřel zavazadlový prostor.

Zatvářil se rozzlobeně, ale udělal to.

Kamila vytáhla kamarádčin batoh. V doprovodu dirigentky ho odnesla do haly hotelu. Dirigentka se chvíli domlouvala s recepční. Pak houkla na Kamilu, že batoh dají do hotelové úschovny. Objevil se hotelový zřízenec, popadl batoh a kabelu a odnesl je někam dozadu za recepční pult.

Kamila se s dirigentkou vrátily k autobusu.

„Volalas jí?“ zeptala se Kamily dirigentka. Už po několikáté!

Ta nervózně stiskla čelisti.

„Volala,“ odpověděla krátce. Měla co dělat, aby se nerozplakala.

„Nechalas v recepci vzkaz?“

„Ano.“ Hlučně vydechla. „Napsala jsem jí, že jsme odjeli, a ať zavolá panu Schwarzovi.“

„Ale napřed by měla volat tobě nebo mně,“ vyčetla jí dirigentka. „Tak nastup!“ dala nohu na stupínek předpotopního autobusu.

Členky dívčího smyčcového orchestru se jen divily, že ten jejich starý autobus vůbec pustili přes rakouské hranice.

S nohou na stupínku se dirigentka ohlédla za Kamilou.

Řidič zapnul motor.

„Ale přece ji tady nemůžeme nechat!“ křikla Kamila.

Zoufale se rozhlédla po malém náměstíčku před hotelem, který připomínal spíše ubytovnu. Snad to bylo v Rakousku to nejlevnější, co se podařilo jejich agentu Schwarzovi sehnat. Hotel měl ale jednu nepopiratelnou výhodu: byl blízko budovy místního kulturního centra, kde se včera večer konal koncert.

Muzikantky sice projevily nespokojenost s tak ubohými podmínkami, ale dirigentka Vondráčková jim vysvětlila, že na tištěných programech si posluchači později přečtou, že jejich orchestr s úspěchem vystupoval v Rakousku, a nikoho nebude zajímat, jak se tam dopravovaly, v jaké noclehárně přespávaly a v jaké ratejně hrály.

Dirigentka dala nohu zpátky na zem. Rozzlobeně koukla na Kamilu.

„Tak víš co? Tak tady zůstaň! Zůstaň a na tu svou praštěnou Ilonu čekej, jak dlouho chceš!“ Nastoupila do autobusu.

Kamila ji následovala.

„Možná bychom na to měli upozornit policii,“ řekla Kamila.

I přes hluk motoru to řidič zaslechl. Prudce se ke Kamile otočil: „To by nám tak ještě scházelo!“

„Jenže…“

Řidič nenechal Kamilu domluvit: „Ať tě to ani nenapadne!“

Nastartoval.

Kamila chtěla jít do zadní části autobusu, ale dirigentka ji přitáhla na sedadlo vedle sebe.

„Koukej se,“ řekla mírně, „možná že už je doma v Praze.“

„Jak to?“

„Jednoduše. Když po koncertu nepřišla na noc do pokoje, mohla se sebrat a odjet. Přece si říkala, že housle v pokoji nebyly a že je měla u sebe…“

„A co věci? Ty v pokoji zůstaly!“

„Ty dají do nějaké úschovny a pak je vydají hostovi nebo mu je na požádání pošlou,“ vysvětlila zkušeně dirigentka.

„Ale proč mi nenechala vzkaz?“ zavrtěla hlavou Kamila.

„Zkus jí zase volat,“ bezmocně opakovala Vondráčková.

„Má vypnutý mobil.“

„Tak jí pošli esemesku.“

„Říkám, že je nedostupná,“ pohlédla na ni Kamila skoro s nenávistí.

„Dobře, zkoušej to cestou,“ povzdychla si dirigentka.

Kamila to zkusila hned.

Lhostejný hlas jí anglicky sdělil, že volané číslo je nedostupné.

„Pořád nedostupné,“ poznamenala Kamila.

„To je vlastně dobrá zpráva,“ usoudila najednou dirigentka.

„Jak to – dobrá?“ nepochopila Kamila.

„Znamená to, že Ilona prostě vypnula mobil. Aby ji nikdo neotravoval,“ vysvětlila dirigentka.

„Tak dámy, jedeme!“ hlásil řidič.

„Ještě okamžik,“ zaprosila Kamila.

„Koukej se, podle mě se zbytečně plašíš,“ snažila se ji i sebe uklidnit dirigentka. „Vždyť Ilonu znáš. Je hrozně nezodpovědná a bezohledná. Podle mě si prostě sbalila housle a odskočila k nějakým známým. Má tu někoho?“

„Nemá.“

„No to nemusíš vědět,“ namítla dirigentka.

„Určitě by mi to řekla,“ trvala na svém Kamila.

„Tak se vrátila do Prahy.“

„Ale jak?“ zavrtěla hlavou Kamila.

„Jak? Například stopem.“

„V noci? V dlouhých koncertních šatech i s houslemi?“

„Právě v dlouhých šatech a s houslemi! Pro stopařku to znamená skoro zaručenou jízdenku,“ ujistila ji dirigentka Vondráčková. „Věř mi, mám s tím zkušenosti,“ usmála se.

„S houslovým pouzdrem jsem cestovala stopem až do Budějovic. Za mámou. Za mlada,“ pochlubila se žena, které bylo nedávno třicet let.

„Jedeme!“ hlásil řidič.

Autobus se vymotal z uliček starobylého rakouského městečka a vyjel na hladkou silnici bez výmolů.

„Zjistím to,“ slíbila Kamila. „Zavolám jí do Prahy na pevnou linku.“

Chvíli jezdila prstem po displeji.

Chvíli naslouchala. Nakonec se ozval dětský hlas.

„Haló!“

Kamila si uvědomila, že se už i děti naučily, že se nemá ohlašovat celým jménem.

„Barunko, to jsi ty?“

„A kdo volá?“ ptala se k ostražitosti poučená mladší Ilonina sestra.

Kamila se představila a zeptala se, jestli je Ilona už doma.

„Já nevím. Nebydlí s námi.“

Kamila si v duchu vynadala. Úplně zapomněla, že se Ilona odstěhovala ke svému Martinovi.

„Aha. A nevíš, jestli je Ilona doma?“

„Nevím. Asi ne. Je někde s orchestrem v Rakousku. Měla by se vrátit dneska k večeru.“

„Znáš číslo Martinova mobilu?“

„Ne, ale…“

„Haló! Haló!“ najednou zmizel signál.

Kamila vypnula mobil. Asi za pět minut zavolala znova.

Ale nikdo už neodpovídal.

Všimla si, že dirigentka se něčemu usmívala.

„Čemu se smějete?“ zeptala se jí naštvaně Kamila.

„Ále… Jen jsem si vzpomněla, že před takovými třiceti lety se tohle dost často stávalo.“

„Co?“

„Že někdo z muzikantů zůstal venku. Prostě zdrhl na Západ. A byl z toho obrovský průšvih. Všechny tahali k výslechům. Organizátory zájezdu potrestali, sebrali jim pasy a už nikam nesměli. Vím to od táty,“ přiznala dirigentka Vondráčková, které před třiceti lety bylo necelých pět.

„Takže vám to nevadí, že Ilona…“ začala pobouřeně Kamila.

„Vadí,“ přiznala dirigentka. „Hlavně to, že nám nic neoznámila. Ale je dospělá a plnoletá a může si dělat, co chce,“ uzavřela a zadívala se na ubíhající krajinu za oknem.

Kamily si nevšímala.

1

Náš bývalý profesor z katedry strojů a zařízení tvrdil, že člověk vykonávající duševní práci musí spát až do chvíle, kdy pocítí jasné přání probudit se.

Profesorovou hezkou poučkou jsem se začala řídit teprve v posledním roce. Před rokem jsem s konečnou platností řekla svému zeťovi, majiteli detektivní kanceláře, že se mnou už dál nemůže počítat. Už žádná pátrání po zločincích, zmizelých osobách, původu tajemných darů a dárců, žádná řešení neřešitelných záhad. Nic. Končím.

Takže jsem se tím konečně mohla řídit, ačkoliv žádnou duševní práci už nevykonávám. Vlastně žádnou práci. Odmítám dokonce i občasnou výpomoc svému zeťovi, který je vlastníkem a šéfem detektivní kanceláře s „vynalézavým“ názvem Petr. Manžel mé dcery se totiž jmenuje Petr.

Petr Jánský. Ale Petrova soukromá kancelář v poslední době docela skomírá. Málokdo je ochoten platit za soukromá pátraní. Úkoly, které teď dostávala Petrova kancelář, s přehledem řešili Petr a jeho jediný detektiv Václav Lom. Mě už vlastně ani nepotřebovali.

Stav, že nemusím nic dělat a nikam pospíchat, mi naprosto vyhovuje. Bez výčitek si čtu do dvou po půlnoci a vstávám v jedenáct. Skutečně se probouzím s jasným přáním probudit se.

Ten jásavý jarní den jsem se taky probudila s báječným pocitem spokojenosti až štěstí. Mám v bytě teplo, nikdo ode mne nic nepotřebuje, nic nemusím řešit, můžu dělat, co chci, nebo nedělat nic.

Nádhera!

Ten pocit narušilo zvonění. Pevná linka. Už dávno jsem ji chtěla odhlásit. Ale vzpomněla jsem si na to, jen když mi na ni někdo zavolal, protože jsem večer vypínala mobil.

Chvíli jsem váhala, ale má vrozená zvědavost zvítězila.

Zvedla jsem sluchátko.

Hned jsem byla zklamaná. Volal zeť.

„Jano, prosím, moc prosím, mám nový případ…“

Pochopitelně. Proč by jinak volal?

Ale když tak prosí.

„Ty a Vašek máte nával práce?“ pokusila jsem se o ironii. Jako správná tchyně.

„Nejde o ten nával,“ nevyvrátil mi to. „Ta zákaznice chce tebe.“

„Mám být polichocená?“ pokračovala jsem se stejnou intonací.

„Jak chceš.“

„A kdo po mně touží?“

„Mladá houslistka.“

„Ukradli jí vzácný nástroj? Nebo jí někdo neznámý věnoval milion?“ Připomněla jsem zeťovi případy, které jsem řešila.

„Jano, ta dívenka ti všechno poví sama.“

„Dívenka?“

„Jo. Studentka HAMU.“

„Petře, ne,“ pokusila jsem se chovat asertivně.

„Co ne?“

„Nemám čas ani chuť.“

„Nemáš čas?“ pohoršil se můj zeť. Může nemít čas osmdesátiletá stařena, která ze zásady nechodí po doktorech?

„Nemám,“ opakovala jsem pevně.

„Můžeš mi prozradit, jaké máš neodkladné úkoly?“

No tohle! Tím ironicky pohrdavým tónem mě opravdu žádá o pomoc?

„Můžu,“ nadechla jsem se a porušila jsem pravidla asertivity.

Prý se nemá vysvětlovat důvod odmítnutí. Jen opakovat ne a ne.

Místo toho nezlomného „ne“ jsem se pustila do vysvětlování.

„S Josefem jsme se domluvili, že se pojedeme podívat na kvetoucí rododendrony.“

„Na co?“ nerozuměl nebo přeslechl.

„Rododendrony. To jsou nádherné květiny na keřích.“

„Aha,“ reagoval nejistě.

Pokračovala jsem: „Teď je správný čas, kdy všechny kvetou. Později to už nebude ono. Takže promiň…“

Připravila jsem se, že Petr zmírní tón a bude mě přemlouvat, že pomoc nějaké studentce konzervatoře je důležitější než pohled na kvetoucí rododendrony. Ale já budu trvat na tom, že mám právo na svůj osobní život a mému zeťovi, dceři, ani mé milované vnučce do toho nic není.

Mimo to ve mně pořád dozníval urážlivý výraz jakéhosi Petrova zákazníka, který jsem náhodou zaslechla v předsíni.

Někdo se Petra ptal, jestli je pravda, že mu pomáhá nějaká „babča“. Tehdy jsem nevydržela a s krátkým zaklepáním vešla do Petrovy pracovny. Koukla jsem na toho asi padesátiletého pupkáče a představila jsem se mu: „Jsem babča.“

Chlapík málem spadl ze židle. Začal se omlouvat. Ale já jsem Petrovi připomněla, že kvůli velkému množství úkolů už nemůžeme přijmout další zakázky.

Naštěstí to tehdy byla skoro pravda.

Ale tentokrát jsem věděla, že práce máme poskrovnu.

A že Petr vítal každý další případ.

Přesto mě nepřesvědčoval, abych se do práce pustila.

Jen prohodil:

„Škoda.“ A ještě dodal: „Tu dívku zklamu. Musel jsem ji obdivovat, že se na nás obrátila.“

To jsem přece jen nevydržela.

„A o co jde?“

„Zmizela jí kamarádka.“

„Pohádaly se a kamarádka někam odjela a…“

„Myslím, že je to složitější. Opravdu náhle zmizela.“

„A to kvůli kamarádce…“

„Právě! Promluv si s ní,“ navrhl Petr.

„Dobře. Ale nic neslibuji.“

2

S Kamilou Krausovou jsem se setkala tentýž den ve čtyři odpoledne v kavárničce akademického knihkupectví.

V tomto útulném podniku, spíš bufetu mezi regály knih, jsem byla štamgastem.

Čekala na mne u stolku v rohu.

„Najdete ji?“ zeptala se mě hned po představování.

„Slečno, vždyť ještě nic nevím…“

Upřela na mě tmavě hnědé oči. Nebyly velké, ale na bledém obličeji byly hodně výrazné, skoro svítily na úzké tváři bez stopy make-upu.

Napadlo mě, že trochu růže na lícních kostech a řasenka prodlužující řasy by jí neuškodily.

Začala vyprávět.

Pozorně jsem jí naslouchala.

Když skončila, chtěla jsem jí říct, že najít Ilonu Tůmovou nebude jednoduché. Ale tahle na pohled inteligentní dívka na mou otřepanou frázi spravedlivě namítne, že kdyby to bylo jednoduché, neobrátila by se na soukromé detektivní služby.

Zhluboka jsem si povzdychla.

„Kamilo, když vám nemůže pomoct ani policie, tak mě vůbec nenapadá, jak a kde mám vaši kamarádku hledat,“ přiznala jsem.

„Na policii to sice zapsali, ale rovnou mi řekli, že s tím nic neudělají.“

„Snad ji dali do seznamu pohřešovaných,“ usoudila jsem.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Nejsem Ilonina příbuzná, nikdo jim nic nenahlásil. Přece nebudou pátrat po kamarádce, kterou kromě mě nikdo nepostrádá. Je plnoletá a může jít, kam chce, žít, kde ji napadne, a není povinná komukoliv, zvlášť ne známým, cokoliv o sobě hlásit,“ vykládala.

„Mají pravdu,“ uznala jsem.

Napadlo mě, že bych si měla promluvit s kapitánkou Sabinou Hronovou. Už několik případů nám pomohla rozluštit a taky my jsme pomohli jí.

Mimoto je paní Hronová bývalá houslistka a věděla jsem, že je mi docela nakloněná.

„Slečno Kamilo – můžu vám tak říkat? – je tu ještě další problém. Obávám se, že si ho neuvědomujete.“

Uhádla: „Myslíte – finanční?“

Musela jsem se usmát.

„Takže si to uvědomujete. I kdybych se do toho pustila, máte představu, kolik vás to bude stát?“

„Mám,“ přikývla. „Pan Jánský mi dokonce ukázal ceník.“

„A?“

„Souhlasila jsem.“

„Podepsal s vámi smlouvu?“

„To ne.“

V duchu jsem Petra pochválila. Dívku odmítl. Ale proč mi tedy volal a chtěl, abych se s ní setkala?

„Pan Jánský řekl, že to záleží na vás,“ řekla.

No jasně. Chtěl se odvolat na mne.

„Ale nebojte se, peníze mám,“ ujistila mě Kamila Krausová.

„Muzikanti si tolik vydělávají?“ zapochybovala jsem.

„Pokud vím…“ zarazila jsem se. Teď mi řekne, že mi do toho nic není, kde ty peníze sežene.

Nakonec, peníze může mít od rodičů. Super bohatých.

Proč nedokážu uvěřit, že existují rodiče, kteří jsou ochotní zaplatit za pátrání po dceřině kamarádce?

„Ví o tom vaši rodiče?“

Zaváhala. Pak odpověděla:

„Ví o tom, že mi Ilonino zmizení nedá pokoj.“

„A hodlají pátrání financovat?“

„To ne…“

„Tak odkud ty prostředky máte?“ položila jsem otázku jako u výslechu. Snad neutrácí peníze, které zdědila po prarodičích. Nebo je tu ještě někdo? Bohatý přítel? Zazobaný milenec? Hodně starý? Protože mladý nemůže být tak bohatý, aby financoval pátrání…

„Já jsem vyhrála…“

„Vyhrála? Jak?“

„Náhodou. S Ilonou. Jednou jsme nahrávaly hudbu pro reklamu a pak nás jen tak napadlo, ze srandy, že vyplníme tiket.“

„Dohromady?“

„Ne. Vyplnila jsem ho a odevzdala jenom já. Ilona… znáte to přísloví, že kdo vyhrává v kartách, prohrává v lásce. Že ona raději vyhrává v lásce a že na mě to určitě platí. Zrovna jsem se rozešla s klukem, vlastně, nerozešla jsem se, prostě mě nechal,“ vykládala zdráhavě, „a opravdu jsem vyhrála.“

„Kolik?“ vypadlo ze mě.

„Hodně,“ řekla. Zadívala se na hrníček s kávou před sebou.

Dopila zbytek. Dala hrníček na podšálek. „Jsem teď milionářka.“

Zírala jsem.

„To skutečně existuje?“

„Myslíte výhry?“

„Milionové.“

Přikývla s očima na šálku.

Nevěřícně jsem vrtěla hlavou.

„A vy jste se rozhodla ty peníze investovat do pátrání po kamarádce?“

V duchu jsem se ptala, jestli je ta holka duševně zdravá.

A neměla bych ji přece jen přesvědčit, že existují rozumnější investice? Nebo mohla část těch peněz dát na charitu nebo je věnovat postiženým dětem.

Měla jsem tolik otázek, že jsem několik minut mlčela.

Potřebovala jsem je nějak seřadit.

„Slečno Kamilo, jaký máte nástroj?“

„Myslíte, housle?“

„Máte dobré housle?“

„Vím, co si myslíte. Ale mám tolik peněz, že mi zbylo i na výborný mistrovský nástroj. Právě ho dává do pořádku jeden známý houslař, provádí takovou revizi a revitalizaci, protože…“

Přerušila jsem ji:

„Ví o tom vaši rodiče?“

„O výhře?“

„Ano.“

„Mámě jsem celou částku neřekla. Jen že jsem si koupila výborné housle. Nikomu jsem nic neřekla, jen vám.“

Nemohla jsem se ubránit obdivu. O té holce by měli vědět všichni ti, kteří nadávají na dnešní mládež. Jen se koukněte na dívku, která…

„Slečno Kamilo, když to teď odmítnu…“

„Proč?“ zvedla na mě oči.

„Víte, nejsem si jistá, že vám dokážu pomoct.“

„Ale paní Renatě Polákové jste pomohla,“ připomněla mi případ houslistky, pro kterou jsem vypátrala, proč a kdo jí odkázal padesát tisíc švýcarských franků.

„To paní Poláková mě vám doporučila?“

„Ano.“

„Takže o zmizení vaší kamarádky ví? Svěřila jste se jí?“

„Ne. Jen jsem jí řekla, že mám velký problém.“ Trochu se usmála: „Paní Poláková mi řekla, že paní doktorka Brodská z kanceláře Petr umí řešit všechny problémy.“

„Všechny ne,“ podotkla jsem taky s úsměvem. Aby pochopila, že podobné výroky neberu vážně. „A co když slečnu Ilonu nenajdu…“

Kamila se nadechla. Chtěla mě přerušit.

Nepustila jsem ji ke slovu:

„Koukněte se na to reálně. Kdyby vaše kamarádka chtěla, tak by se vám určitě ozvala. Asi nechce. Je to dospělá a samostatná mladá žena. Možná se rozhodla zařídit si život podle svého.“

V tom mě něco napadlo.

„Neříkala vám, že má toho všeho dost? Že už nechce nic a nikoho vidět? Přece takové nálady mívá občas každý. A v mladém věku…“

„Ne!“ Kamila rázně přerušila mou přednášku.

„Jste si jistá?“

„Jsem si jistá. Ilona takovou náladu nikdy neměla. To už spíš já…“

Místo, abych jí rovnou a upřímně řekla, že po její kamarádce nemá vůbec smysl pátrat, ani za milion, zeptala jsem se:

„Slečno Kamilo, co uděláte, když do toho nepůjdu?“

„Budu shánět někoho jiného,“ odpověděla bez váhání.

Chtěla jsem jí říct, aby tedy neztrácela čas.

Najednou Kamila prohodila:

„Udělám z Ilony zlodějku…“

„Prosím?“ nechápala jsem.

„Udám ji policii. Řeknu jim, že Ilona spáchala nějaký zločin.“

„Jak to?“

„Jednoduše. Někde jsem četla, už nevím, co to bylo, asi anotace nějaké detektivky, že chtěli někoho vypátrat, a proto si vymysleli, že je vrah a násilník. A toho chlapa opravdu našli. Akorát pak měli všichni co dělat, aby dokázali, že si to vymysleli.“

„A vy si myslíte…?“

„Jo. Nahlásím, že někomu ukradla peníze, uložila je na můj účet, ale já je nechci.“

„Kamilo, to snad nemyslíte vážně?“ zeptala jsem se.

Hlavou mi prolítla myšlenka, že to může být pravda.

Neměla bych zjistit, jestli si tu výhru nevymyslela?

„Myslím to vážně,“ přikývla. „Uznejte, že je to pravděpodobná historka, ne?“

Mlčela jsem.

„Tak vidíte, přece i vy jste jí skoro uvěřila,“ četla mé myšlenky. „A co mi zbývá, když Ilonu nikdo nechce hledat?“

„Možná že se jednoho dne ozve sama.“

Kamila záporně zavrtěla hlavou.

„Mám o ni strach,“ řekla tiše.

„Strach?“ ptala jsem se zbytečně.

„Ano. Něco se jí muselo stát… Mám takový pocit. Několikrát se mi o ní zdálo. Že brečí a volá o pomoc…“

To na mě zapůsobilo víc než všechny věcné argumenty.

Požádala jsem ji o adresu Iloniných rodičů, dirigentky, profesorky a Ilonina přítele. Taky jsem chtěla ještě jednou slyšet podrobně celý průběh jejich zájezdu. A o všech, kteří se účastnili rautu po koncertu.

Hlavně mě zajímalo, kdy Ilona z večírku odešla.

Sama? Nebo ji někdo doprovázel?

Kamila mi vyprávěla, že celou noc nespala, protože čekala na Ilonu. Kvůli Iloně se nemohla zamknout zevnitř.

Spát při nezamčených dveřích nedokázala. Měla několik špatných zkušeností z různých hotelů, a proto na noc pokojové dveře vždycky zevnitř zamykala.

Několikrát se pokusila Iloně dovolat na mobil. Nechávala ho dlouho vyzvánět, ale Ilona se neozývala. Pak byl nedostupný. Asi ho vypnula.

„Nepodívala jste se, jestli jsou Iloniny věci v pokoji?“ přerušila jsem Kamilino vyprávění.

„Právě že jsem se podívala. Její batoh byl na místě. Vůbec všechno. I její kartáček na zuby v koupelně. Víte, napřed jsem si myslela, že se jen zakecala u nějakých holek. Nebo kluků. Tak jsem obešla skoro všechny pokoje. Byli jsme ubytovaní na jedné chodbě. Ale nikdo Ilonu neviděl. Dokonce mě napadlo, že vzbudím naši dirigentku Vondráčkovou. Ale neodvážila jsem se. Pořád jsem doufala, že se objeví před odjezdem autobusu… Všichni na Ilonu čekali. Nadávali, že všechny zdržuje.“

„Přiznala jste dirigentce, že Ilona nespala v pokoji?“ zeptala jsem se.

„To už jsem musela.“

„A co paní dirigentka?“

„Řekla, že to sice neví jistě, ale mohla se s nějakým známým vrátit v noci do Prahy.“

„Ale říkáte, že Iloniny věci zůstaly v pokoji.“

„Jo. Kromě houslí a kabelky. Ale hned ráno jsme museli pokoje vyklidit. Tašky a batohy jsme snesli dolů do haly a pak je rychle naložili do autobusu. Dala jsem tam taky její batoh, ale když Ilona nepřišla ani k autobusu, dirigentka mi řekla, že ho mám odnést zpátky do hotelu. Tak jsem ho odnesla do haly a recepční řekla, že ho dají do úschovny.“

„Nevzpomínáte si na nějakého Ilonina nebo vašeho známého, se kterým se vaše kamarádka bavila na večírku?“

„Ne. Tam byla spousta lidí, novinářů, pořadatelů, místních posluchačů. Ilonu jsem pak neviděla. Taky mě dost naštvalo, že odešla a nic mi neřekla.“

„Takže nevíte, jestli odešla sama nebo s někým?“

„Právě že ne.“

„Slečno Kamilo, koho ještě kromě vás znepokojuje zmizení vaší kamarádky?“ zeptala jsem se. Pořád jsem váhala, jestli se do toho mám pustit.

„Právě že nikoho,“ povzdychla si.

„Co její rodiče?“ zapochybovala jsem.

„Ilonina matka se mnou nechtěla mluvit. Jen Barunka. Ale je jí deset. Snaží se mi pomoct. Chodí do hudebky na housle. Učí ji Martin Veselý. Ale ten je na Ilonu naštvaný, že se mu neozývá. Nevěří, že zmizela. Prý určitě sbalila nějakého slavného dědka a na všechny a všechno se vykašlala. Teď o Iloně nechce ani slyšet.“

„Je to pravděpodobné?“

„S tím dědkem?“

„Ano, s tou známostí se starším mužem...“

„Ne,“ řekla až přehnaně pevně.

„Protože by se vám s tím svěřila?“

„Protože už má své zkušenosti a se staršími chlapy nechce nic mít.“

„Chodila se starším mužem?“

„Jo.“

Viděla jsem na ni, že o tom nechce mluvit. Přesto jsem se jí zeptala:

„Byl to cizinec?“

„Ne. Čech. Ale jezdil po celém světě…“

„Takže se s ním mohla setkat v Rakousku?“

„Vyloučeno.“

„Proč?“

„Už nežije.“

„Hm… A nikoho dalšího osud vaši kamarádky neznepokojuje? Co ostatní členky vašeho orchestru?“

„Taky si myslí, že se Ilona neztratí. A že zdrhla, aby jí všichni dali pokoj. Možná že někde hraje.“

„Je opravdu dobrá houslistka?“

„Je přímo geniální. Kdyby nebyla tak praštěná a na chlapy… Její profesorka Marková říká… Náhodou je taky nešťastná, že Ilona zmizela. Profesorka Marková s ní měla velké plány. Chtěla, aby se Ilona účastnila mezinárodní houslové soutěže. Byla si jistá, že má Ilona šanci vyhrát. Marková byla proti tomu, aby s námi Ilona jela do toho Rakouska, protože hrát v takovém souboru je prý pod její úroveň,“ vykládala Kamila a najednou přiznala: „Ale já jsem Ilonu přemluvila, aby si udělala výlet, že jí ten třídenní odskok do Rakouska neuškodí, když se s Martinem pořád hádali. Pořád jí nadával. Žárlil.“

„Kvůli jejímu zájmu o muže?“

„Kvůli tomu, že je lepší než on,“ odpověděla jednoznačně.

„Rozumím,“ potvrdila jsem, že to chápu.

„A teď jsem profesorce Markové slíbila, že Ilonu najdu a přitáhnu ji zpátky,“ koukla na mne s nadějí.

„Dobře,“ přikývla jsem. „Můžete zítra někdy dopoledne?“

„Ano.“

„Zastavte se u nás v kanceláři, abyste s panem Jánským podepsala smlouvu.“

„Děkuji,“ řekla tiše.

„Neděkujte. Možná že ty peníze utratíte zbytečně. V případě neúspěchu vracíme jen část peněz…“

„Nevadí,“ přikývla. „To přece nejsou vydělané peníze, ale náhodné.“

Podívala jsem se na ni s neskrývanou úctou.

A Kamila pokračovala:

„Možná že jsem je vyhrála právě proto, abych Ilonu vypátrala.“

Tím mě ta dvacetiletá dívka přímo dorazila.

Zatoužila jsem se seznámit s jejími rodiči. Jak se jim podařilo vychovat tak úžasnou dceru?

3

„Přece to můžeme skloubit,“ reagoval Josef, když jsem mu večer řekla, že zítra a v následujících dnech z návštěvy Průhonic nic nebude.

„Jak skloubit?“

„Jednoduše. Dopoledne se pokocháme pohledem na kvetoucí rododendrony a v podvečer navštívíš, koho chceš.“

Můj přítel mi ani nepřipomněl, co jsem mu asi před měsícem slavnostně přísahala – že už nikdy a po nikom a ničem nebudu pátrat.

Jenže zkuste odmítnout pomoc dívce, která má starost o kamarádku.

Josefovi jsem se přiznala, že bych se do toho pátraní asi pustila, i kdyby to nebyl oficiální úkol, placená objednávka pro zeťovu detektivní kancelář.

Musela jsem Josefovi dát za pravdu. Dopoledne bychom mohli udělat krátkou procházku mezi keři rododendronů a k večeru bych se pustila do plnění prvního bodu svého plánu. Navštívila bych Iloninu matku.

„Obávám se, že bych stejně nebyla klidná a krásu těch kytek bych nevnímala,“ přiznala jsem se Josefovi.

Chvíli mlčel. Pak se smutně usmál.

„Vidím, že ani teď mě moc nevnímáš.“

„Nezlob se,“ poprosila jsem ho.

„Nezlobím se. Vždyť tě znám. Máš už nějaký plán?“ zajímal se.

„Mám. Promluvím si s Iloninou matkou.“

Sehnat paní Tůmovou nebylo vůbec jednoduché. Pracovala jako mistrová šiček v oděvním podniku. Doma se objevovala jen večer.

Napřed se mnou odmítla mluvit. Pak mi přece jen vysvětlila, že se s Ilonou už od ledna neviděla. Před čtyřmi měsíci jí dcera telefonovala, že potřebuje vyzvednout lyže, ale ztratila klíč od sklepa. Od té doby se neozvala.

„Už sis s ní smluvila schůzku?“ chtěl vědět Josef.

„Ano. Pozvala jsem ji do kavárny – nebo je to vinárna? – tam hned u nich na sídlišti. Našla jsem ji na internetu. Podle mapy je to asi sto metrů od jejich domu. A hned u stanice autobusu.“

„Ať žije internet!“ zasmál se Josef. Tak reaguje skoro pokaždé, když na internetu něco hledám a najdu. Za to čtvrt století nebo dvacet let, kdy je pro většinu lidí internet jako dřív telefon, si na to nedokáže zvyknout. A odmítá i počítač. Ještě že jsem ho přesvědčila o nutnosti mít mobil. Ale na rozdíl ode mne ho nenosí s sebou.

„V kolik se s ní sejdeš?“

„Zítra v pět. Jenže je tu velký problém. Nevím, jako kdo se jí představím.“

„Komu – jí?“

„Ilonině matce.“

„Otce Ilona nemá?“

„Má. Nežije s nimi. Její matka má přítele a s ním dvě další děti.“

„Jo, tak to může být problém,“ uznal Josef. „Ale když jsi jí telefonovala, jak ses jí představila?“

„Nijak. Jen že hledám slečnu Ilonu Tůmovou, kterou mi doporučili jako výbornou houslistku. Dělala jsem, že nic nevím o Ilonině příteli, od kterého prý odešla.“

„Prosím tě, tak co řešíš. Vždyť je to jasný jak facka. Promiň,“ všiml si, jak jsem se zatvářila.

Tyhle banální průpovídky nesnáším, zvláště z úst mého inteligentního, vzdělaného, vnímavého a moudrého přítele.

Naježila jsem se „Zatím mi nic není jasný.“

„Jano, hledaná Ilona je u svého otce. Proto se nikomu neozývá. Chce bydlet s otcem a nechce, aby ji někdo otravoval. A je to,“ kouknul na mne vítězně.

„Seš geniální,“ musela jsem uznat.

„Já vím,“ poznamenal skromně.

V duchu jsem si vynadala. Zapomněla jsem na spoustu informací, které jsem měla od Kamily zjistit.

Byla sice hodina před půlnocí, ale profesionální muzikanti nechodí spát se slepicemi. Zavolala jsem Kamile.

Ozvala se po druhém zvonění.

Začala jsem se omlouvat, že volám tak pozdě.

Kamila mě přerušila:

„Až do jedné po půlnoci mi klidně můžete volat. A nejdřív po desáté ráno.“

„Jste můj člověk,“ zasmála jsem se. Pak jsem jí vysvětlila, že mám několik otázek.

„Poslouchám,“ zvážněla.

„Co dělá a kde je otec vaší kamarádky?“

Hned pochopila.

„Vás napadlo, že Ilona je u pana Tůmy, viďte?“

„Už jste to zjišťovala?“ pochopila jsem taky.

„Ano. Volala jsem mu. Tvrdil, že ji už přes rok neviděl. A řekl, že se asi má dobře, když se tak dlouho neozvala. Asi nepotřebuje peníze. Prý když mu Ilona volá, hned se jí může zeptat, kolik…“

To znám, poznamenala jsem v duchu. Nahlas jsem ji přece jen požádala, aby řekla, kdy a kde ho najdu.

Vysvětlila mi, že Ilonin otec je docela známý violoncellista, je často pryč, a kde je momentálně, by mi určitě řekla jeho agentka a sestra paní Věra Tůmová. Nadiktovala mi její telefon a poradila mi, abych Ilonina otce Rudolfa Tůmu a jeho sestru vyhledala na webu.

Table of Contents

1

2

3