Carl-Johan Vallgren

Svině (ukázka)

Originální název: Svinen

Vydáno u Albert Bonniers Förlag AS, Stockholm 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Carl-Johan Vallgren 2015

Published by agreement with Hedlund Agency.

Translation © Helena Matochová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7937-1  (epub)

ISBN 978-80-243-7938-8  (mobi)

ČÁST 1

Stockholm, září 2013

Jorma seděl na lavičce v Midsommarparkenu a pátral po sebemenším pohybu kolem sebe. Od chvíle, kdy před čtvrthodinou opustil byt, nezaznamenal nic podezřelého. Na hřišti pobíhaly děti ze školky ve žlutých reflexních vestách. Jorma se o kousek posunul, aby seděl ve stínu stromu. Přejel prstem po skvrně na kalhotách. Nevěděl, jak se mu tam objevila. Že by se pokecal olejem, když si dneska k obědu smažil ta dvě vajíčka?

Na rohu Svandammsvägen stála hospoda, kam chodíval. U Tří kamarádů. Bylo vidět, že uvnitř jsou židle ještě na stolech. Otevřou až večer, později by si tam mohl zajít a popřemýšlet o informacích od makléře. Měl to tam rád. Občas tam zašel na irské pivo, ale jen nepravidelně, nanejvýš jednou do měsíce. Nechtěl, aby ho lidi poznávali.

To bylo na jeho práci nejnáročnější. Nikdy nemohl nikomu říct, čím se zabývá. Čím míň lidí to vědělo, tím míň hrozilo, že se to provaří. Proto vždycky mluvil jenom o zlomku toho všeho, co dělal.

Jorma se podíval na východ z metra. Zrovna vystupovala žena, Thajka, co se před pár měsíci nastěhovala k jeho sousedovi seshora. Zbitá do modra, pravé oko měla zalepené. Měl by s tím něco udělat. V poslední době ji soused mlátil čím dál víc. Ostatní se toho týpka báli. A ta jeho holka působila tak bezbranně, neuměla ani slovo švédsky, nejspíš sotva tušila, v jaké zemi vlastně je.

Jorma se podíval na hodinky. Zbývala mu ještě hodina a deset minut. To už aby šel, jestli chce mít jistotu, že dorazí včas.

Cestou do metra si u stánku koupil obloženou housku. Zatímco ji jedl, přiložil kartu ke čtečce a prošel přes turniket. Zelené kachličky na zdech kolem jezdicích schodů mu připomínaly vězení… Zoran pojede metrem a několikrát přestoupí, přesně jako on, jenže ten vyjede z Tensty na druhé straně města. Zoran nedělal do vloupaček už skoro deset let. Překvalifikoval se na maséra, vzal si ženskou, která nefetuje, a začal žít poctivě. Doma mají dvě malé děti. Šest let a tři roky. Zoran teď dělá do jiných věcí než do vloupaček. Mění plíny. Opéká klobásy. Žije normálně.

Jorma ho znal už dvacet let, od dob, kdy dělal vyhazovače v černých přístavních klubech v Hammarby. Společně dělali vloupačky, kšeftovali s kradenými auty, přepadli čtyři transporty s penězi. Ale to je už dávno. Pak se mu Zoran najednou ztratil a ozval se mu až před třemi týdny. Řekl mu o makléřově návrhu. Jorma mezitím sjel dolů do vestibulu. Zahnul doprava a čekal, až pojede metro směrem na sever.

Při čekání si diskrétně prohlížel ostatní cestující. Bál se zbytečně. Nějaká stará paní s holí si četla jízdní řád na zdi. Opodál se mazlil kluk s holkou. Na lavičce seděl postarší Fin v proužkovaném obleku a telefonoval. Jorma slyšel útržky hovoru, něco o schůzce v nějaké IT firmě a pracovním obědě později odpoledne.

Oklepal se, když si vzpomněl na svého otce Harriho. Jak poslední roky prochlastal na lavičkách, než nakonec umřel na infarkt v necelých padesáti letech. Typický Fin, přesně podle klišé. Jednou se s ním Jorma náhodou potkal v obchodním centru Vällingby, táta měl ty svoje notové listy a vedle sebe na lavičce láhev dezertního vína a byl tak pod parou, že nepoznal vlastního syna.

Na nástupiště přijela souprava směrem na Hlavní nádraží. Jorma zamířil do prvního vagónu a pro jistotu se podíval přes rameno, i když nemusel. Nikdo ho nesledoval. Dveře se otevřely a on nastoupil do poloprázdného vozu. O minutu později už metro projelo tunelem do Liljeholmenu.

Jorma tady vystoupil jako jediný. Na opačné nástupiště přijelo metro směrem do Norsborgu. Plné lidí z předměstí. Babylón, pomyslel si Jorma a natlačil se dovnitř. Lidi tu mluvili aspoň deseti jazyky, byli tu kluci afrického původu, dvě ženy v nikábu, postarší Arab s vodní dýmkou v igelitce na klíně. Chudina. Dřív byli takhle chudí Finové, taky byli na společenském žebříčku úplně nejníž.

Teď to jelo mnohem rychleji. Hornstull, Zinkensdamm. Do metra začala nastupovat mládež z centra, gymnazisti v pekelně drahém oblečení, nebo naopak puberťáci, co si záměrně vzali obnošené hadry. Sotva na světě existuje město, kde jsou sociální rozdíly tak patrné.

U eskalátorů ve stanici Mariatorget stál muž s jarmulkou a na někoho čekal. Ten vypadá jako Katz, když jsem ho párkrát viděl s jarmulkou, pomyslel si Jorma. Katz mu za poslední týden nechal na záznamníku snad deset vzkazů, jako by tušil, co Jorma chystá, a chtěl ho přesvědčit, ať od toho dá ruce pryč.

Poslední rok se spolu vídali častěji než kdykoli dřív. Události minulého roku je zase stmelily. Ta historie rodiny Klingbergových. Katze nespravedlivě obvinili z vraždy a Jorma se mu snažil pomoct. Dokonce do toho byla zatažená i Eva Westinová, jejich společná kamarádka z dob v Hässelby, a taky její dcera. Nakonec se to urovnalo a všichni z toho vyvázli v pořádku, Katz byl očištěn. Ale jako by od té doby měli potřebu se víc scházet.

Na Östermalmstorgu znovu přestoupil, a dřív než nastoupil do metra směrem na Ropsten, pro jistotu se ohlédl přes rameno. Prázdná nástupiště, nikdo za ním nešel. Tady jezdili hromadnou dopravou jen lidi, kteří tu pracovali, sluhové.

Když vyjížděl po eskalátorech Gärdetu, najednou ho zase přepadl špatný pocit. Opatrně se ohlédl. Asi deset metrů za ním jeli dva chlapi v teplákových soupravách. Ten, co stál blíž, měl kolem krku sluchátka. Oči poldy. Jorma si všiml, že se mu rozbušilo srdce.

Vykročil po schodech nahoru, aby zjistil, co ti dva udělají. Naoko si pročítal reklamní cedule na zdech a přes rameno viděl, že si od něj udržují pořád stejný odstup. Policajti, pomyslel si, anebo je to prostě jenom náhoda…

Když se blížil do vestibulu, uvažoval, že to zabalí, pojede domů a Zoranovi řekne, že se na něj někdo pověsil a že bude nejlepší, když od toho dají ruce pryč.

Teď už viděl turnikety a za nimi trafiku. Jezdicí schody zajely pod pás, pár holubů, kteří omylem zalétli do tunelu, vyděšeně mávalo křídly. Jorma zahnul doleva, srazil se s postarším mužem s chodítkem, zamumlal omluvu a šel dál k výtahu.

Dveře do něj byly otevřené. Jorma bez ohlédnutí nastoupil a stiskl tlačítko dolního nástupiště. Když se za ním dveře zavíraly, otočil se. Planý poplach, chlapi v teplákovkách zrovna procházeli turnikety a něčemu se smáli, nahlas si povídali a pak se rozběhli tunelem. Mají namířeno do Gärdetu, ale ne proto, že jsou na stopě loupeži, prostě si jdou jen zaběhat.

Schůzku měli domluvenou na tři hodiny odpoledne. Jorma dorazil o půl hodiny dřív, přesně podle plánu. Sportovní areál v Gärdetu se na schůzku skvěle hodil. Rozhled do všech stran. Poldové se tu neměli kde schovat.

Šel po cestičce kolem hřiště. Celý zpocený se posadil na lavičku. Obrovský trávník, který se před ním rozkládal, byl liduprázdný.

Na oválu běhalo pár lidí, holky z vyšší třídy, jejichž idoly trpěly anorexií. Do lesíku zmizel plešatý chlap se psem na vodítku. Jorma se podíval přes hřiště na cihlové budovy naproti. Nic podezřelého. Auta na Lindarängsvägen se odsud z dálky podobala dětským hračkám.

Co tady vlastně dělá? Je si jistý, že do toho vůbec chce jít?

Před rokem se rozhodl toho nechat. Ještě měl ze starých kšeftů ušetřené nějaké peníze. Chtěl znovu začít ve stavebnictví, možná si taky založit vlastní firmu. To byl jeho třetí talent, hned po kradení a hraní na klavír. Byl zručný řemeslník. Myslel si, že se rozhodl definitivně, už žádné další loupeže.

Takže to zařídil tak, aby na něj nikdo neměl kontakt, přestěhoval se a jeho novou adresu nikdo neznal. Doma neměl pevnou linku a k zastižení byl jenom na mailu. Pomalu začal omezovat aktivity a už se loučil s dráhou zločince. No a najednou se mu ozval Zoran. Jorma na jeho návrh nakonec přistoupil a dobře věděl proč. Protože mu to chybělo. Život byl najednou mnohem nudnější. Až tak banálně se to dalo vysvětlit.

Chybělo mu to napětí, pečlivé plánování akcí, pocit kontroly nad chaotickou situací.

A co Zoran? ptal se v duchu sám sebe. Jaký ten k tomu má důvod? Sní o velkém vzestupu? Má finanční problémy? Nebo se přesně jako Jorma nudí a touží po vzrušení?

Směrem od Vartavägen přišel nějaký muž a stoupl si vedle fotbalové branky. Makléř. Jorma ho znal, Hillerström. Loni v létě mu volal kvůli vyloupení nějakého depa. Ale nic z toho nebylo, protože Jorma se rozhodl s tím skoncovat.

Od Lindarängsvägen se blížil další člověk, zprvu vypadal jen jako tečka na obzoru. Podle pohybů Jorma poznal, že je to Zoran. Sebejistý, ale přesto ve střehu. V branži se pohybovalo i dost zbabělců, lidí, co vyměkli, když šlo do tuhého, ale Zoran takový nebyl, ten by se radši nechal zastřelit.

„Mám kontakt ve firmě, co dělá do peněžních transportů,“ řekl Hillerström, když se pozdravili. „Ten kluk vypadá spolehlivě a je potřeba to udělat co nejrychlejc, a to z několika důvodů. Podle mě jsou možnosti dost velký. Kořist by se mohla pohybovat někde mezi pěti a osmi mega. Já dostanu deset procent jako provizi.“

Jorma i Zoran mlčeli a Hillerström jako by jim četl myšlenky.

„Já vím. Hodně lidí tvrdí, že dneska už to za to riziko nestojí. Existujou nový auta, co se při nastartování zamknou, kamery, kufry s lepším destrukčním systémem. Ale tohle vyjde… Ta firma se jmenuje Trans Security. Funguje od roku 2002 a nikdy na sebe ničím zvláštním neupozornila. Dělá to samý jako Loomis a Falck, ale v menším rozsahu. Převoz hotovosti, dovoz a odvoz sejfů. Prej je ještě nikdy nikdo nepřepad, ale všechno je holt jednou poprvý.

Před měsícem v garáži tý firmy hořelo. Majitel zanedbal požární předpisy. Dvě auta jim to totálně zničilo, takže až do půlky září, než jim dodaj nový z Německa, budou muset používat starý modely. Boxy na peníze jsou takový ty starý, mají v sobě GPSku, ke který se nedostaneme. Ale zámek se dá rozbít obyčejnou sekerou, když víš, kam se strefit. Takže prachy se budou na místě dát přendat do vlastní tašky. A ampule s barvou, pokud vůbec vybuchnou, zničí jenom asi dvacet procent peněz a z toho část se bude dát umejt. Co má ta firma taky jinýho dělat, že jo?“ pokračoval Hillerström, zapálil si cigaretu a vyfoukl kouř nosem. „Zavolat zákazníkům a říct: Sorry, ale shořely nám dvě auta, takže se u vás můžem stavit až v půlce příštího měsíce. To by moc důvěry nebudilo.“

„A kde vzali ty starý auta?“

To se zeptal Zoran. Pořád si hlídal detaily, tak jako dřív.

„Od šéfa, majitele firmy. Zjevně měl dvě rezervní auta někde v garáži.“

Hillerström se po očku podíval k lesu vzdálenému asi dvě stě metrů. Bunda mu na zádech a prsou trochu odstávala, jako by měl pod ní kevlarovou vestu.

„A kdo je ten kontakt?“ zeptal se Jorma.

„Dělá u nich na oddělení logistiky. Švéd. Dřív dělal hlídače, ale vypracoval se na kancelářskou krysu. Sestavuje jízdní harmonogramy. Řidiči nikdy nevědí, kam ten den pojedou, zjistí to, až když ráno sednou do aut. Ale tenhle týpek to ví… a zařídí, aby aspoň jedno z těch starejch aut bylo ten den narvaný prachama. Je zadluženej. Říká, že chce třetinu, ale tu nedostane. Znova to s ním projednám, až bude po akci. Ta práce je vaše, jestli o ni stojíte. Ale dlouho neváhejte, mám ještě další zájemce.“

Hillerström se na ně podíval. Povytáhl si rukáv bundy a na zápěstí odhalil hodinky, které stály aspoň sto tisíc.

„Než se rozhodnem, musíme se s tím chlapem sejít,“ řekl Jorma.

„Za mě v pohodě. Kdy?“

„Zejtra večer.“

„Fajn. Jen řekněte kdy a kde a já zařídím, aby tam přišel.“

O pět minut později už se rozloučili a každý vyrazil po trávníku svým směrem.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Jorma, když se Zoranem mířili do staré průmyslové čtvrti kolem přístavu Värtahamnen.

„Zní to skoro moc dobře na to, aby to byla pravda. Ale věřím tomu. Jen si chci s tím kontaktem ujasnit pár věcí.“

V dálce na moři byl vidět trajekt do Helsinek. Až bude po akci, musím odjet, pomyslel si Jorma. Třeba do Finska. Vezmu s sebou Katze, abych zjistil, jestli ještě rozumí finsky. Jorma ho učil, když spolu vyrůstali v Hässelby. Katz byl na jazyky jako houba, nasál je do sebe prakticky okamžitě.

„Schůzka snad proběhne zítra. Hillerström si to ověří a do hodiny nám dá vědět. Ale jen ještě jedna věc, Zorane, proč ty to vlastně děláš?“

„Proč se ptáš?“

„Doma máš dvě děti, pohodovou babu, dlouho jsi do žádný akce nešel.“

„Potřebuju prachy. A Hillerström přišel s tím tipem přesně akorát.“

Zoran se na Jormu divně podíval.

„Možná to není nejlepší řešení,“ řekl Jorma. „Co když nás zašijou?“

„Nezašijou. Co s tebou do prdele je?“ Jorma se vyhnul jeho pohledu.

„Nic. Padám domů. Zavoláme si.“

Po chodníku projel někdo na kolečkových bruslích. Jorma měl pocit, jako by ho někdo zezadu sledoval, ale když se otočil, nikdo tam nebyl.

Když došel k lesíku Lill-Jansskogen, zapnul mobil. Cestou ani na schůzce ho nechtěl mít zapnutý. Co se týkalo odposlechů, byli poldové daleko napřed. Ale teď už jel Zoran domů a Hillerström taky.

Jorma zabočil na cyklostezku směrem k nádraží Östra a zkoušel se dovolat sestře. Poslouchal vyzvánění a přesně věděl, jakou melodii teď její telefon hraje, znělku Rodiny Sopranů. To sedí, pomyslel si. Leena ho vždycky podržela. Vždycky mlčela jako zařezaná, když u ní poldové dělali domovní prohlídku a chtěli, aby vypovídala o bratrovi. Kryla ho, pomáhala mu schovávat věci. Byla psaná jako majitelka sejfu v bance v Huddinge, kam si Jorma ukládal úspory.

Nechal telefon zazvonit osmkrát a pak to položil. Asi je Leena ve škole, kde pracuje jako asistentka dětí s poruchami soustředění. Anebo na zahrádce v kolonii, ze které udělala svůj životní projekt. Nebo – a v to Jorma doufal – je doma u syna a má vypnuté zvonění. Kevinovi bylo devatenáct a zrovna se od matky odstěhoval. A Leena by nebyla Jormova sestra, kdyby se synem netrávila každou volnou chvilku a nepomáhala mu.

Napadlo ho, že by mohl zavolat své matce Aino. Tahle skoro osmdesátiletá paní bydlela v Nacka v domově důchodců pro Finy, už několik let byla odkázaná na invalidní vozíček a mívala záchvaty Alzheimera, jak tomu sama říkala. Jenže byl zrovna čas večeře a Jorma dobře věděl, že máma je teď v jídelně se stovkou dalších napůl dementních důchodců, takže s ním nebude moct mluvit, dokud se zase neoctne u sebe v pokoji.

Znovu mobil vypnul. Myslel na to, jaký život vede, a v duchu se ptal, jak to, že nikdy ničeho nelitoval.

Vzpomínal na osmdesátá léta, kdy dělal vyhazovače v nelegálních přístavních klubech v Hammarby, tehdy mu bylo sotva dvacet a začínal si budovat síť kontaktů. Pracoval jako gorila pro starší a zkušenější kriminálníky, mlátil lidi, že to sotva přežili, a tehdy se za to nestyděl, říkal si, že si to zasloužili.

Později začal jako vymahač. A stejně jako předtím ničeho nelitoval. Neždímal peníze z žádných poctivců, ale ze zločinců, co se snažili okrást jiné zločince.

Vzpomínal si na dobu potom, co ho poprvé pustili z lochu, zrovna ho tehdy vzali k Hells Angels, znovu začal pracovat jako vyhazovač a podal trestní oznámení na dva chlapy, co na něj ve frontě v hospodě vytáhli brokovnici s upilovaným sériovým číslem. Prospects z konkurenčního motorkářského gangu. Na policii je musel identifikovat na fotkách, a když mu pak přišly papíry od státního zástupce, měl jejich rodná čísla a jména a mohl v klidu vyčkávat, až nastane vhodná chvíle. Předběžné vyšetřování skončilo, protože svoje oznámení stáhl, přesně jak měl v plánu. V evidenci obyvatel si pak našel jejich adresy… a pár měsíců nato jim naservíroval pomstu pěkně za studena. Jeden z těch týpků doteď nechodí. Vedl život zločince, protože mu to tak vyhovovalo, nebo snad ne? Protože mu to šlo. Hodil se na to. Neměl svědomí. Samozřejmě si vytvořil nepřátele, ale minimálně stejně tolik přátel. Přidával se k různým skupinám a zase z nich vystupoval, vždycky si ale zachovával svobodu pohybu. V Hells Angels strávil dva roky, nejdelší dobu, kdy byl někde vázaný a přijímal rozkazy od jiných. Dotáhl to až na hodnost Sergeant at Arms, pak vystoupil, ale přitom si zachoval dobré vztahy, good standing. Byl jeden z mála, komu se takový kousek povedl. Prostě ho to přestalo bavit a prezident dobře věděl, že je na něj spoleh, Jorma nikdy nic neprozradí, nikomu zvenčí nepoví jediné jméno a nic z toho, čeho byl svědkem, dokonce ani Katzovi ne.

Lítost? Tu sám sobě nikdy nedovolil.

A teď se na něj najednou valily vzpomínky, které se v něm snažily lítost vyvolat: Ainino zoufalství, když si pro něj chodila na policii a sociálku a jemu bylo sotva třináct let. Strach lidí, kterým vyhrožoval, chlapů, co byli něčí tátové, sourozenci… děti. Bolest člověka, kterému zlomil ruku nebo rozmlátil čelist. Oběti přepadení, co se strachy počuraly. Neodvažoval se na své činy pohlédnout jejich očima. Měl pocit, že by se v něm něco zlomilo.

Bylo jedenáct večer a Jorma se Zoranem se nacházeli v lese poblíž Ekerö. Kontakt už sem přijel vlastním autem. Tohle bude jediný přímý styk, ke kterému mezi nimi dojde, čím míň toho o nich bude vědět, tím líp. Žádná jména. Žádné obličeje. Týpek se tvářil k smrti vyděšeně, když je viděl přicházet po štěrkové cestičce s kuklami na hlavách.

„Do prdele, to jsem se lek,“ řekl. „Je snad Halloween nebo co?“

„Pojď. Trochu se projdem.“

Zašli do lesa. Zastavili se na pasece obklopené břízami. Korunami stromů k nim pronikalo slabé měsíční světlo.

Týpek jim začal sám od sebe vykládat o autech, časovém harmonogramu, rutinních bezpečnostních postupech, a když se dostal ke kořisti, začal nervozitou koktat.

„S trochou štěstí tam bude osm mega. Ale já chci třetinu… jinak na to seru. Dost toho riskuju, například svůj flek.“

Bonzácký typ, pomyslel si Jorma, když mu podával cigaretu, zrazuje lidi pro peníze, zrazuje svoje kolegy, neví, co je čest.

Nechal ho cigaretu zapálit a pak mu vlepil facku.

Týpek se chytil za tvář.

„Co děláš, kurva?“

Jorma mu neodpověděl, místo toho ho praštil ještě jednou a tentokrát silněji.

Týpek se rozklepal. Vypadal, že by měl chuť utéct.

„Ty nemáš právo klást si žádný podmínky. Svůj podíl si probereš s naším společným známým. A teď už z toho nevycouváš. Už je pozdě. Překročil jsi hranici, jasný?“

Týpek kývl.

„Fajn. Tak my se tě teď budeme ptát a ty nám budeš co nejpodrobnějc odpovídat, jasný?“

Zatímco se vyptávali, kluk se postupně uklidňoval. Ty facky asi spolkl. Možná si i uvědomil, že si je zasloužil a že si musí dávat pozor.

„Jaký transporty děláte?“

„Všechny možný. Nejčastěji je to převoz hotovosti. Třída čtyři, to znamená, že v každém autě jsou minimálně dva milióny.“

„Děláte pro banky?“

„Ne, pro obchody. Nábytek, supermarkety, řetězce s elektrospotřebiči. Vyzvedáváme jejich denní tržbu a vozíme ji k nám do depa. Na bankomaty mají víceméně monopol mnohem větší firmy, než jsme my.“

„Jak to vypadá v kufru těch aut?“

„Vzadu je ovládání alarmu a časovýho zámku. Pak bezpečnostní skříňky, co se otevírají na kód. Prostor pro kufry. Peníze jsou roztříděný podle hodnoty, tisícovky a pětistovky jsou v šedivejch kufrech ve skříňkách napravo.“

„Kolik lidí s tím jede?“

„Dva. Jeden má speciální výcvik na doprovod transportu s ceninama, druhej zase školení na ostrahu.“

„A eskorta?“

„Občas. Tu kdyžtak dělá jeden hlídač, co jede v obyčejným osobáku a má s centrálou spojení přes vysílačku. Ale myslím, že to bych uměl nějak zařídit.“

Zoran s Jormou kývli, všechno si zapamatovali.

„Potřebujeme fotky,“ řekl Zoran. „Interiéru auta. Šlo by to zařídit?“

„Už jsem to zařídil. Tajně jsem to nafotil minulej tejden, mám je v přihrádce v autě, pak vám je dám… Řek bych, že jsem myslel na všechno. Dokonce i na to, kam odvést pozornost, kdyby si šéf náhodou myslel, že v tom jede někdo ze zaměstnanců. Zařídím, aby tu káru řídil jeden konkrétní chlap… Göran. Ten chodí za polskejma kurvama. Do jednoho bytovýho bordelu v Huddinge. Jednou mi to řek na firemním večírku, byl pěkně ožralej… ptal se, jestli někdy nechci jít s ním. Policajti si budou myslet, že to proved on, protože ho někdo vydíral, nebo tak něco.“

Policajti si ze všeho nejdřív prověří logistiku, neboli kdo plánoval jízdy, pomyslel si Jorma. Tenhle blbeček skončí v krimu, při výslechu nevydrží ani dvě minuty. Jenže to už Jorma se Zoranem budou za horama i s kořistí a tenhleten je nebude schopný identifikovat.

„Vidím jeden jedinej problém.“

„Jakej?“

„Je potřeba to udělat do týdne. Nový auta přijedou z Německa dřív, než bylo v plánu. Šéfovi se povedlo popohnat dodavatele. Jestli se chceme dostat k velkejm prachům, tak jedině teď v pondělí po výplatním víkendu.“

Podíval se na ně jako kluk, co čeká pochvalu.

„Zařídím, aby jedno z těch starejch aut řídil Göran. Poveze mimo jiný sejfy ze Södertälje, hotovost z jednoho zelinářskýho trhu a z obchodů v Segeltorpu. To převážíme jedním transportem. Auto má poslední zastávku v takovým uzavřeným prostoru u obchoďáku v Skärholmu. Bude se dát přepadnout, až odtud bude vyjíždět.“

„Tam je ale za rohem policejní stanice,“ řekl Jorma.

„To jsem taky ověřoval. Ta je teď na tři měsíce zavřená, protože měli vytopenej sklep… praskla jim tam nějaká roura. Dočasně se přestěhovali do Älvsjö.“

To si musíme ještě prověřit, pomyslel si Jorma.

Máme čtyři dny, to se nám to pěkně zkrátilo… Prázdným pohledem se podíval na hlídače. Týpek se potil, i když byla zima. Hubeňour, všiml si až teď Jorma, hubenej jak tyčka. V obličeji vychrtlý. Něco mu je, jen to možná sám ještě neví. Jormu by zajímalo, kvůli čemu se ten kluk zadlužil. Hazard? Drogy?

Za zády jim v lese zapraskala větvička a Jormu zase přepadl ten špatný pocit.

„Počkejte tady,“ řekl.

Připadal si jako pitomec, když šel směrem, odkud se zvuk ozval. Měl z policie paranoiu. A zjevně ji neměl pod kontrolou.

Zastavil se asi po třiceti metrech. Slyšel, jak mezi stromy něco běží pryč. Lehké kroky. Zvíře, pomyslel si, tady za městem je jich spousta.

Pak se vrátil na paseku. Takhle to na začátku plánování vypadá vždycky. Člověk vidí poldy a problémy i tam, kde nejsou, namlouvá si kdeco, protože mu to velí podvědomí. Podezřívavost minimalizuje riziko. A Jormovi i Zoranovi šlo podezřívání dobře.

Bylo brzy ráno a Jorma se Zoranem seděli v autě na parkovišti u nákupního centra v Skärholmu. Jormu konečně opouštěla nervozita. Instinkt mu říkal, že akce se zdaří.

„Vypadá to klidně,“ řekl Zoran a podal mu dalekohled. „Zastavíme auto při výjezdu, zatarasíme mu cestu mezi sloupy. A jeden člověk ho zablokuje zezadu, aby nemohlo vycouvat.“

Nákladní rampa byla sto metrů od nich. Za normálních okolností by si to tady omrkli měsíc před akcí, protože záznamy z bezpečnostních kamer se uchovávají čtyři týdny, ale tentokrát museli improvizovat. Jejich toyota měla falešné poznávací značky. Od chvíle, kdy vyjeli z města, ležel Jorma na zemi pod zadními sedadly, aby ho žádné kamery nezachytily.

„Potřebujeme ještě jednoho šoféra. A jednoho chlapa, co bude dávat pozor na posádku, zatímco budeme auto otevírat. A ještě posledního člověka, co se postará o auto s eskortou, pokud se ho našemu kontaktu nepovede odklonit. Dveře otevřeme plastickou trhavinou. Pak vypáčíme bezpečnostní kufry a přendáme peníze do vlastních. Celá akce nesmí trvat dýl než čtyři minuty. Soustředíme se na kufry s tisícovkama a pětistovkama, sbalíme je, a až dám signál, vypadneme, i kdyby tam nějaký prachy ještě zbejvaly.“

„A úniková cesta?“ zeptal se Jorma.

„Tu si prověříme za chvilku.“

Policejní stanice o kousek dál byla opravdu zavřená, jak tvrdil kontakt. Jorma se Zoranem si to ještě ověřili. Pokud sem pojedou policajti z města, vezmou to kolem Segeltorpu. Takže bude nejlepší jim tam nastražit hřeby a jet na jihozápad, pryč od dálnice.

„A co rodinka?“ zeptal se Jorma. „Co děcka… maj se dobře?“

„Asi jo. Ale přesně nevím. Poslední dobou přespávám u kámošů.“

„Problémy s Leylou?“

„Ani ne. Ale to je na dlouho.“ Zoran se vyhnul Jormovu pohledu.

„Přemýšlíme, že bysme se přestěhovali. Změnili klima. Uvažujeme o Tenstě. Já předměstí miluju, narodil jsem se tam a vyrostl, ale nikomu se tam nedá věřit.“

Na jeho hlase bylo něco divného… ale Jorma to nedokázal popsat.

„Ještě pořád jsi mi neřekl, proč do toho jdeš.“

„Ty mně taky ne.“

Po rampě sjíždělo na parkoviště auto s logem bezpečnostní firmy. Oba se mimoděk schoulili na sedadlech, když projelo deset metrů od nich. Mělo tónovaná skla, dovnitř nebylo vidět. Pak zabočilo k ocelové bráně, která vedla k nákladní rampě.

„To máme ale kliku. Stopuj to, Jormo. Chci vědět, za jak dlouho se ta brána otevře a zavře.“ Automatická brána zajela do strany, za ní letmo zahlédli střeženou oblast, bezpečnostní kameru namířenou dolů – mohla zabírat okolních zhruba dvacet metrů – a u rampy čekali dva sekuriťáci z nákupního centra. Pak brána s kovovým cinknutím zase zapadla.

„Třicet vteřin.“

„Takže víme, s čím můžeme počítat. Lehni si zase dozadu. Už jsme tady byli dost dlouho.“

Z parkoviště vyjeli ven zadním výjezdem. Zahnuli do Ekholmsvägen a pokračovali dál až na křižovatku. V téhle čtvrti Aino bydlela někdy koncem sedmdesátých let. Bezútěšné činžáky. Omšelé fasády.

Před jedním obchodem stála opilá žena s pitbulem na vodítku a mluvila sama se sebou. Jorma měl pocit, že ji zná.

Zabočili jižně do Svanholmsvägen a pokračovali až k Vårby gård. O chvíli později zastavili na parkovišti.

Jorma se rozhlédl. Bylo tady jen pár aut. Okolní domy neměly na tuhle stranu okna. Sem by mohli noc před loupeží zaparkovat únikové vozidlo, ráno si ho tady nikdo nevšimne.

„Tak co myslíš?“

„Mělo by to jít. Tady přesedneme do jinýho auta a pojedem na jih.“

Na parkoviště nebylo ze silnice vidět. Asi půl kilometru odtud začínal les.

Zoran jel dál. Bäckgårdsvägen. Červené cihlové domy po stranách ulice byly propojené můstky pro pěší. I tady by měli nastražit hřeby, jedno auto s píchlou gumou to tady celé ucpe.

Vårby allé. V téhle oblasti kdysi začínal s kariérou zločince. Rok tady bydlel, když chodil do sedmé třídy. U pěstounů, Aino ho tehdy úplně přestala zvládat. Harri už byl tou dobou ze hry, zabalil si svých pět švestek a odstěhoval se někam do Vällingby, kde financoval svou závislost na alkoholu učením hry na klavír v komunální hudební škole.

Aino za ním k pěstounům chodila každou neděli a při loučení ho vždycky nekonečně dlouho objímala. Sociálka rozhodla, že je to řešení maximálně na rok, Aino si potřebuje trochu oddechnout a Jorma se zase přestěhuje domů, jakmile se situace trochu zlepší. On ale místo toho padal hlouběji a hlouběji do světa zločinu, až nad ním úřady zlomily hůl a umístily ho do dětského domova v Hässelby. Tam se potkal s Katzem. Stejně beznadějný případ jako on. Pořád viděl před očima jejich první setkání. Lehce orientální vzhled, který Katz zdědil po židovském otci, jehož rodina se přistěhovala do Švédska před válkou, tmavé oči, pohled plný frustrace a smutku. Katz krátce po sobě přišel o oba rodiče. Mstil se světu rvačkami a braním drog. Okamžitě si padli do noty.

„Pokračujeme do Botkyrka,“ řekl Zoran. „Touhle dobou už se policajtům ztratíme a tam si můžeme vybrat, kudy pojedeme dál, buď přes Huddinge zpátky do města, nebo na E4 a opačným směrem. Jen musíme najít dobrej úkryt a pár tejdnů o sobě nedat vědět.“

Minuli školu ve Vårby, kam Jorma oficiálně chodil ve druhém pololetí sedmé třídy. Ve skutečnosti tam nebyl ani jednou, místo toho se potuloval s partou ve Fittje nebo v centru, kde kradli stejně starým dětem peníze. Na rozdíl od Katze nikdy nefetoval, ale zato dělal jiné věci, krádeže, vloupačky, přepadení, všechno možné, co možná jiným lidem zničilo život.

Lítost? Možná…

Pod nimi se teď rozprostíralo jezero Mälaren. Jormovi se vybavily další vzpomínky. Pěstouni. Vzali si ho pro peníze. Matka z té rodiny ho nikdy neměla ráda a otec dělal, jako by byl Jorma vzduch. Měli dvě děti, holčičky mladší než on. Maria a Lotta, bylo jim tak osm a pět let a Jorma si s nimi občas hrál. Ale teď už si je skoro nevybavoval, všudypřítomný pocit strachu mu tyhle vzpomínky vymazal z hlavy.

Jeli podél vody. Zahrádkářská kolonie, přístaviště parníků. Na druhé straně silnice luxusní vily s výhledem na Mälaren. Minuli dům s nápisem Spendrups, starý pivovar. Jednou v létě takhle seděli na mole a pili pivo, které někdo ukradl z náklaďáku, všichni do jednoho tehdy byli ještě děti, ale neměli žádné vyhlídky na budoucnost. Půlka z nich je už po smrti. Vjeli mezi věžáky na druhé straně dálnice. Fittja mu vždycky připomínala cizí, strašně chudou zemi, předměstí afrického velkoměsta, chybělo tu jen vedro a vyhublí žebráci.

„Když se dostaneme až sem, budeme v suchu,“ řekl Zoran. „Teď máme čtyři dny, abysme všechno zařídili.“ Jorma se podíval na nekonečné řady nepřátelských budov. Na Mälaren lesknoucí se ve slunci. To půjde, pomyslel si. Poslední akce. A potom už s tímhle životem skoncuje.

Když se vrátil domů, viděl, že mu zase volal Katz. Mobil ležel na stole v kuchyni. Dva zmeškané hovory, které by stejně nezvedl.

V kávovaru si uvařil espresso a vyšel s ním na balkón. Začal promýšlet nejdůležitější kroky před akcí.

Potřebují byt, nebo radši dům s garáží, kde by pár týdnů po loupeži zůstali. Ze zkušenosti věděl, že nejhorší je to prvních pár dní. Ale po nějaké době stopy vychladnou, jde o první momenty.

Potřebují nejméně tři auta s falešnými značkami, jedno z nich bude fungovat jako centrála. Další auto bude únikové a bude na ně čekat ve Vårby gård. Jorma znal několik spolehlivých hlídačů z parkoviště, takže na téhle frontě by to měla být pohoda.

Dál budou potřebovat neprůstřelné vesty a zbraně. Aspoň pár samopalů a pak ještě něco menšího. Když do toho policajti půjdou natvrdo, musí být schopní se bránit.

Obrátil stránku v pomyslném zápisníku a poznamenal si „bomba“. Bude muset stačit atrapa, pravou takhle rychle sestrojit nedokáže. Musí ji nechat viditelně položenou na místě činu, to odvede pozornost první hlídky. Policajti tam budou muset zůstat a řešit to, ale nálož bude muset vypadat jako pravá.

Jorma se napil espressa. Nové mobily s předplacenými simkartami. Před loupeží je nesmějí použít, hned po ní je zahodí. Provazy, kterými by svázali ostrahu, kdyby se bránila, a tašky, do kterých přendají peníze. Sportovní vaky, tak sedm až osm. Koupí je v několika obchodech se sportovními potřebami, aby nevzbudili pozornost. Celé centrum města je prošpikované bezpečnostními kamerami, člověk neujde ani metr, aby si ho nějaká nevyfotila.

Tak narychlo bude nejtěžší sehnat skrýš. Nejlepší by bylo, kdyby to za ně zařídil nějaký bílý kůň. Hodila by se třeba nějaká chatka za městem. Ale to si vezme na starost Zoran.

Káva mu v hrnku už vychladla. Jorma se podíval na ulici. Odpolední doprava houstla. Normální lidi se vraceli z normální práce. Násilník seshora si pustil Boba Marleyho.

Jorma se vrátil dovnitř, v obýváku si sedl ke klavíru a podíval se na notový papír, který na něm měl položený. Skladba od Kurta Weilla. Umělecký kousek stejně náročný jako třeba nějaký Mahler. Náhlé změny taktu, náročné hmaty levačkou a pokročilá disharmonie. Jorma zahrál první akord, ale nechal toho, když se z bytu nad ním ozval Buffalo Soldier. Zase se tam začali hádat. Žena něco vykřikla lámanou angličtinou a nato se ozval hlas toho chlapa: „Drž hubu, ty thajská krávo, já ti tu tvoji kundu sešiju… fuj, ta se mi ekluje…“

Jorma přestal hádku vnímat, šel do kuchyně a dál si promýšlel seznam.

Rukavice, aby nikde nenechali otisky prstů. Další řidič a pak ještě jeden člověk, který na sjezdu z E4 nastraží hřeby.

Potom budou potřebovat někoho, kdo bude čekat u pumpy, poslouchat policejní frekvenci a dá jim vědět, kde jsou v okolí jaké policejní hlídky.

Z kapsy bundy vyndal fotky auta. Snímky zevnitř, které pořídil kontakt.

Nic neobvyklého. Staré typy, které Loomis i Falck přestali používat kolem roku 2000, protože se do nich dalo moc snadno dostat. U některých stačilo dveře rozříznout bruskou.

Fotky byly pořízené s bleskem, asi pozdě večer, když týpek dělal přesčas. Napravo dvě otevřené skříňky s šedými kufry, v těch byly bankovky nejvyšší hodnoty. Obyčejné železné skříňky, které se daly otevřít páčidlem. Nalevo úložné prostory na kufry s bankovkami nižší hodnoty. A úplně vzadu panel s časovým zámkem a alarmem. Na stropě připevněná kamera.

Je to chyba? Ještě je čas jít od toho.

Z minulé akce mu ještě zbyly peníze. Mohl by je Zoranovi půjčit, jestli na něco potřebuje prachy.

Hádka nahoře se přiblížila. Slyšel, že žena brečí, pak se něco rozbilo, znělo to jako pád židle na zem… a pak na ni zase ten chlap ječel, že je kurva, šlapka, thajská štětka.

Budu muset obvolat pár lidí, říkal si Jorma, zašel do předsíně a obul si boty. Z bezpečného telefonu. Domluvit si s nimi schůzky a nabídnout jim práci.

S Mickem Fredénem a Stefanem Lindrosem se sešel v obchodním centru Ringens u Skanstullu. Seděli v restauračním patře, každý před sebou měl talíř plně naložený japonským yakiniku a sushi a čekali na něj. Zjevně měli radost, že ho vidí, nesetkali se už pěkných pár let.

Poznal se s nimi na konci devadesátých let během jednoho z mála pobytů ve vězení. Ti dva plánovali útěk a Jorma jim s pár věcmi pomáhal. Ale pak je oba přemístili do jiných věznic, než na útěk vůbec došlo. Převezli je uprostřed noci hrozně narychlo, jako by bachaři tušili, že se něco chystá. Oba si zbytek trestu odseděli jinde, ale po propuštění se Jormovi ozvali. Na přelomu století spolu párkrát pracovali. Mimo jiné vyhodili do vzduchu pár bankomatů. Plastickou trhavinou, takovou červenou, vzpomínal Jorma nostalgicky, měla vlhký studený povrch a voněla po vanilce.

Pokud se nepletl, tak ani jeden z nich teď dlouho do žádné akce nešel. Jorma nechtěl riskovat a pracovat s lidmi, po kterých jde policie. Taky vůbec nestál o žádné děti předměstí a členy gangů. Na to byl moc starý.

Chvíli si jen tak povídali, vyprávěli si, co všechno se jim v poslední době přihodilo. Lindros obchodoval ve Španělsku, skupoval nedostavěné bytové domy a prodával je dál lidem ze stavební branže, kteří potřebovali vyprat peníze. Fredén se živil jako vyhazovač v hospodách, bokem obchodoval s kolotoči, taky dovážel chlast a cigarety z Německa a ve Skåne je prodával bez zaplacení cla a tabákové daně.

„Ale proto tady nejsme,“ řekl Fredén. „Pokud pro nás máš nějakou práci, měli bysme jít někam, kde si můžem pokecat.“

Odešli z nákupního centra ke kanálu v Hammarby. Na slunci se tu procházely mladé dvojice s kočárky. Podél nábřeží jezdili kluci na skateboardech.

„O jakou práci jde?“ zeptal se Lindros.

„Transport s penězi…“

Jorma jim řekl o makléři a kontaktu z firmy, vylíčil jim celou situaci.

„Takže starý auta. To zní jako hračka.“

„Až na časový hledisko. Musí se to udělat přesně za tři dny.“

„Kolik lidí je potřeba?“

„Tak čtyři až pět, včetně mě a Zorana.“

Posadili se na lavičku na břehu. Z přístavu vyjel trajekt do Hammarby Sjöstad. Jormovi se před očima míhaly výjevy z vězení. Klaustrofobie, která se s lety jen zhoršovala. Život ve stísněné cele. Neustálé ohlížení přes rameno, aby se vyhnul lidem, kteří měli správně být na psychiatrii, jenže je dali do vězení, protože společnost si myslela, že tak ušetří nějaké peníze. Naposledy seděl v Österåkeru. Za napomáhání závažnému trestnému činu. Během soudního procesu neřekl ani slovo, mlčel jako zařezaný, aby nikoho nekompromitoval. On sám naplánoval jenom část akce, obstaral zbraně a dělal nějaké rešerše, ale odseděl si to za celé plánování. Nespolupracoval, nevysloužil si polehčující okolnosti. V podstatě si to odseděl i za ostatní, a když ho pustili, dostal svůj díl i něco navrch. Ale stálo to za to?

„Takže obchoďák v Skärholmenu říkáš… Už ses tam byl podívat?“

„Dvakrát. Jednou se Zoranem a jednou sám.“

„Jak to vypadá?“

Jorma vytáhl z kapsy nákres, ukázal jim, kde je nákladní prostor, kde zastaví auto, únikovou cestu a pozici člověka, který bude hlídat u dálnice.

„O jakých penězích se tady bavíme?“

„Něco mezi pěti a osmi mega. Rozdělíme si to podle míry rizika.“

Rozhovor plynul dál. Bavili se o tom, koho by ta akce mohla zajímat. Fredén znal kolegu vyhazovače, co potřeboval peníze. Jimmie Gårdnäs. A Lindros měl zase známého z Uppsaly, který by se na to podle něj hodil.

Oba se rozhodli, aniž by to řekli nahlas. Jorma si s nimi prošel časy a pozice aut. Centrálu. Auto, které bude stát u pumpy. Vysvětlil jim, jak se dostanou do obchodního centra, jak pryč a jak se spolu spojí po akci.

„Zítra se sejdeme ještě jednou,“ řekl. „A projdeme všechny detaily.“

„A co ten kontakt zevnitř… Seš si jistej, že se na něj dá spolehnout?“

„Je do toho už tak namočenej, že jednoduše nemůže couvnout.“

Po nábřeží kolem nich prošla nějaká žena. Vypadala jako policajtka v civilu. Kšiltovka. Kožené motorkářské boty. Sluneční brýle. Sedla si na vedlejší lavičku asi dvacet pět metrů od nich.

„Pojďte,“ řekl Jorma. „Jdeme.“

Před jedním domem stavěli dělníci lešení. Smáli se a podávali si nářadí. Mohl jsem být jeden z nich, pomyslel si Jorma. Mohl jsem dělat něco konstruktivního, a ne tohle.

Po cestě k Barnängen se ohlédl přes rameno. Žena se slunečními brýlemi dál seděla na lavičce. Vybavila se mu další vzpomínka z basy. Když seděl naposledy, dělali mu paragraf 7, takzvané obecné psychiatrické vyšetření. Asociální osobnostní rysy se sklony k paranoie.

Tehdy se tomu jen vysmál, ale možná na tom něco bylo.

Table of Contents

ČÁST 1