Virginia C. Andrewsová

Svítání (ukázka)

Originální název: DAWN

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York, 1990

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1990 by the Vanda General Partnership

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

Originally published by Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Ivar Tichý, 1994, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7857-2  (epub)

ISBN 978-80-243-7858-9  (mobi)

Opět na nové místo

Probudily mě zvuky otevírání a zavírání zásuvek prádelníku. Slyšela jsem, jak se táta s mámou šeptem domlouvají, a srdce mi začalo bušit jako o závod. Přitiskla jsem si ruce k hrudi, zhluboka se nadechla a otočila se, abych vzbudila Jimmyho, ale ten už seděl na našem rozkládacím gauči. Omýván stříbřitým světlem, které pronikalo oknem bez záclon, vypadal obličej mého šestnáctiletého bratra, jako by byl vytesán ze žuly. Seděl bez hnutí a naslouchal. Ležela jsem a společně s ním špicovala uši. Nenávistný vítr hvízdal v puklinách a škvírách domku, co pro nás táta našel v Granvillu, malém, zchátralém městečku, ležícím kousek za Washingtonem. Byli jsme tu sotva čtyři měsíce.

„Jimmy, co to je? Co se děje?“ ptala jsem se a přitom se třásla, částečně zimou, částečně proto, že jsem v hloubi duše už předem znala odpověď.

Jimmy se svalil na polštář, chytil se rukama za hlavu a zakaboněně zíral do stropu. Kroky rodičů byly stále chvatnější. „Měli jsme dostat štěně,“ zamumlal Jimmy. „A tohle léto jsme s mámou měli založit zahrádku a pěstovat vlastní zeleninu.“ Přímo jsem cítila zklamání a vztek, které z něj sálaly jako teplo z radiátoru.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se truchlivě, protože jsem si sama dělala velké naděje.

„Táta se vrátil domů později než obvykle,“ řekl Jimmy a tvářil se při tom, jako by prorokoval příchod soudného dne. „Vtrhnul sem, divoký oči… Vždyť víš, jasný a velký, jak je občas mívá. Šel rovnou tam, dovnitř, a zanedlouho začali balit. Asi bysme měli taky vstát a oblíct se.“ Jimmy odhodil pokrývku a posadil se na kraj postele. „Stejně tu budou co nevidět, aby nám to řekli.“

Zaúpěla jsem. Zase uprostřed noci, jako vždy.

Jimmy se předklonil, rozsvítil lampu u našeho rozkládacího kanape a začal si natahovat ponožky tak, aby si nemusel stoupnout na studenou podlahu. Ve své sklíčenosti si dokonce ani nelámal hlavu s tím, že se obléká přímo před mýma očima. Lehla jsem si a sledovala, jak si rozkládá slipy, aby do nich mohl lehce vklouznout. Pohyboval se s tichou odevzdaností, která způsobila, že mi vše, co se kolem mě odehrávalo, připadalo jako ponořené do snového oparu. Tak moc jsem si přála, aby se mi to skutečně jenom zdálo.

Bylo mi čtrnáct let, a co jsem si pamatovala, stále jsme jen balili a zase vybalovali, stále se stěhovali z místa na místo. Pokaždé když jsme si s mým bratrem Jimmym konečně zvykli v nové škole, získali nějaké přátele a poznali své učitele, zase jsme putovali dál. Nejspíš jsme doopravdy nebyli, jak Jimmy vždycky říkal, o nic lepší než cikáni bez domova, tuláci, nejchudší z chudých. Vždyť i ty nejnuznější rodiny měly někde místo, které mohly nazývat svým domovem, nějaké místo, kam se mohly vrátit, když bylo nejhůř, místo, kde čekali dědečkové a babičky a strýčkové a tety s konejšivou náručí, ochotni pomoci. My bychom se spokojili třeba i s bratranci a sestřenicemi. Alespoň co se mě týče.

Stáhla jsem ze sebe deku. Noční košile se mi svezla a odhalila z větší části můj hrudník. Letmo jsem pohlédla na Jimmyho a zjistila, že na mě v měsíčním světle upřeně zírá. Chvatně odvrátil pohled. V rozpacích se mi zrychlil tep. Přitiskla jsem dlaně na živůtek své košile. Nikdy jsem svým kamarádkám ve škole nevyprávěla, že se svým bratrem sdílím jeden pokoj, a už vůbec ne, že spolu spíme na onom zchátralém rozkládacím gauči. Příliš jsem se styděla a bylo mi jasné, že by z toho pro mě i pro Jimmyho vzešla pořádná ostuda.

Spustila jsem chodidla na mrazivě studenou prkennou podlahu. Zuby mi jektaly, schoulila jsem se do sebe a spěchala na druhou stranu pokojíku, abych si vzala blůzku, svetr a džíny. Potom jsem se odešla obléct do koupelny.

Než jsem se ustrojila, Jimmy si stihl zabalit kufr. Vypadalo to, že při každém odjezdu za sebou něco necháváme. V tátově autě bylo tak málo místa. Složila jsem si noční košili a pečlivě ji uložila do svého kufru. Jako vždy mi dalo spoustu práce ho zavřít a Jimmy mi s tím musel pomoct.

Dveře ložnice, v níž spali rodiče, se otevřely a táta s mámou vyšli se zavazadly v rukou. Stáli jsme proti nim a třímali držadla svých kufrů.

„Proč zase musíme odjíždět uprostřed noci?“ zeptala jsem se a pohlédla na tátu. Byla jsem zvědavá, jestli se bude kvůli našemu náhlému odjezdu vztekat, jak se nezřídka stávalo.

„Nejlepší čas k cestování,“ zamumlal.

Jeho nasupený výraz byl jasným znamením, že nemám klást příliš mnoho otázek. Jimmy měl pravdu – táta měl znovu ten divoký pohled. Pohled, který působil tak cize, že mě celou rozechvěl. Nesnášela jsem, když se táta takhle díval. Byl to krásný muž s ostře řezanými rysy, hřívou hladkých hnědých vlasů a s očima černýma jako uhel. Doufala jsem, že až se jednou zamiluju a rozhodnu se vdát, bude můj manžel zrovna tak krásný jako on. Ale nesnášela jsem, když byl táta nespokojený – když se mu v očích objevil ten divoký výraz. Hyzdil jeho hezký obličej a to jsem nedokázala přenést přes srdce.

„Jimmy, snes ty kufry dolů. Dawn, ty pomůžeš mámě spakovat nádobí.“

Pohlédla jsem na Jimmyho. Byl o pouhé dva roky starší než já, a přesto jsme si byli pramálo podobní. Jimmy byl vysoký, štíhlý a svalnatý jako táta. Já byla malá a drobná. „Jako čínská panenka“, říkávala máma. A nebyla jsem ani po ní, neboť byla vysoká zrovna tak jako táta. Vyprávěla mi, že v mém věku bývala vyčouhlá a nemotorná a že do svých třinácti, než se trochu zaoblila, vypadala spíš jako kluk.

Neměli jsme mnoho rodinných fotografií. Popravdě řečeno, měla jsem jednu jedinou máminu fotku z doby, kdy jí bylo patnáct. Sedávala jsem nad ní celé hodiny a pátrala v jejím mladém obličeji po rysech, které bychom měly shodné. Na tom obrázku stála pod smuteční vrbou a usmívala se. Měla na sobě jednoduchou, až po kotníky dlouhou sukni a nadýchanou blůzku s nabíranými rukávy a zřaseným límečkem. Její dlouhé černé vlasy působily hebce a svěže a v očích jí svítily jiskřičky naděje a lásky. Táta říkal, že ten obrázek udělal malým aparátem, který koupil za čtvrťák od svého přítele. Neměl jistotu, zda bude fungovat, ale výsledek byl nad očekávání dobrý. Pokud jsme snad mívali ještě nějaké další fotografie, nejspíš se poztrácely během našich četných přesunů.

Nicméně i na této černobílé, pomalu žloutnoucí podobence s otřepanými okraji to mámě nesmírně slušelo a hned bylo jasné, proč se táta zbláznil do tak mladé holky. Byla na té fotografii bosa. Připadala mi svěží, nevinná a tak krásná, že příroda nic dokonalejšího snad už stvořit nemohla.

Máma i Jimmy měli tytéž černé, matně se lesknoucí vlasy a tmavé oči. Když se usmáli, v jejich dobronzova opálených obličejích zasvítily krásné slonovinově bílé zuby. A táta měl tmavohnědé vlasy, zatímco já byla blondýnka. A na lícních kostech jsem měla pihy. V naší rodině je nikdo jiný neměl.

„A co ty hrábě a rýč, který jsme koupili kvůli tý zahradě?“ zeptal se Jimmy a snažil se při tom nedat najevo ani záblesk naděje.

„Nemáme dost místa,“ odsekl táta.

Chudák Jimmy, pomyslela jsem si. Máma vyprávěla, jak se narodil. Vyšel na světlo boží celý zmuchlaný, s očima pevně zavřenýma. Došlo k tomu na jedné farmě v Marylandu. Právě jezdili od jednoho statku k druhému a snažili se získat nějakou práci, když se ozvaly porodní bolesti.

Říkali, že i já jsem se narodila na cestě. Původně doufali, že přijdu na svět v nemocnici, byli však nuceni odejít z jednoho města a začít znovu v jiném, kde si táta zajistil nové zaměstnání. Odjížděli pozdě odpoledne a cestovali po celý zbytek dne i po celou noc.

„Byli jsme zrovna v nějaké pustině, nikde ani živáčka, když sis zamanula, že se začneš drát na tenhle svět,“ vyprávěla máma. „Táta zajel s náklaďákem ke krajnici a povídá: ‚Tak, a je to zase na nás, Sally Jean.‘ Vydrápala jsem se na korbu, kde jsme měli rozložené staré matrace, a tam ses narodila. Ještě si pamatuju, jak zpívali ptáci. Když jsi přicházela na svět, viděla jsem ptáčky, Dawn. Proto tak pěkně zpíváš. Tvoje babička vždycky říkala, že to, co žena vidí před porodem, během něho a těsně po něm, ovlivní povahu dítěte. Nejhorší, když je žena těhotná, je mít v domě myš nebo krysu.“

„A co by to znamenalo, mami?“ zajímalo mě.

„Že by dítě bylo zbabělé a zrádné.“

Zůstala jsem po tom všem jako omráčená. Máma zdědila tolik moudrosti. Byla jsem čím dál tím zvědavější na naši rodinu, na rodinu, kterou jsme s Jimmym až dosud nespatřili. Ráda bych se toho dozvěděla ještě mnohem víc, ale přimět mámu s tátou, aby se rozpovídali o svém předchozím životě, nebylo vůbec jednoduché. Asi proto, že byl většinou tvrdý a přinášel jim jenom málo radosti, říkala jsem si.

Věděli jsme, že oba vyrostli na malých farmách v Georgii, kde si lidé zajišťovali skromné živobytí hospodařením na malých kouscích půdy. Oba pocházeli z velkých rodin, které žily v polorozpadlých domech svých farem, a v žádné z domácností už nebylo dost místa pro další mladičký novomanželský pár, zvlášť když máma byla těhotná. A tak začal příběh putování naší rodiny, příběh, který dosud neskončil. Znovu jsme se vydávali na cestu.

Pomohla jsem mámě uložit do lepenkové krabice nádobí, které se rozhodla vzít s sebou, a tu jsme potom podaly tátovi, aby ji odnesl do auta. Když byla máma hotová, chytila mě kolem ramen a obě jsme ještě naposledy obhlédly naši skrovnou kuchyňku.

Jimmy stál ve dveřích a mlčky pozoroval dění. Když vešel táta, aby nás popohnal, moře smutku v Jimmyho očích se změnilo v temný příboj vzteku. Dával tátovi za vinu náš cikánský způsob života. Někdy jsem si sama kladla otázku, jestli na tom nebude něco pravdy. Táta mi často připadal jiný než ostatní muži – nedůtklivější, nervóznější. Nikdy bych to nepřiznala, ale nelíbilo se mi, když se cestou z práce zastavil v nedalekém baru. To se pak vracíval domů ve špatné náladě, stál u okna a díval se ven, jako by odtamtud mělo přijít něco strašného. Když byl v takovém rozpoložení, nikdo se na něj neodvážil promluvit. A teď se to s ním mělo právě tak.

„Měli bychom jet,“ řekl. Stál ve dveřích a jeho pohled se stal ještě chladnějším v okamžiku, kdy jím spočinul na mně.

Chvilku jsem zůstala jako omráčená. Proč si mě tak divně prohlíží? Vypadalo to, jako by mě vinil z toho, že zase musíme odejít.

Ale jak ta myšlenka přišla, tak zase odešla. Byla jsem pitomá! Táta by mi nikdy nic takového za vinu nekladl. Miloval mě. Měl jenom zlost, že místo toho, abychom spěchaly ze dveří, se s mámou tak loudáme. Máma, jako by četla mé myšlenky, náhle promluvila.

„Správně,“ řekla. Vydaly jsme se rovnou ke dveřím. Obě jsme ze zkušenosti věděly, že jak se tátův hlas takhle změní zadržovaným vztekem, není radno si zahrávat. Nikdo z nás neměl chuť ho rozzlobit. Ještě naposledy jsme se ohlédly a potom za sebou zavřely dveře, tak jako už mnohokrát předtím.

Na obloze svítilo jen málo hvězd a já noci bez hvězd vůbec nemám ráda. Za nich se stíny zdají být hlubší a delší. A právě taková byla dnešní noc – studená, tmavá, z jediného okna v okolí se nelinulo světlo. Vítr hnal po ulici kus papíru a někde v dálce vyl pes. A potom se rozječela siréna. V téhle hluboké, temné noci má někdo potíže, pomyslela jsem si, třeba vezou nějakého nešťastníka do nemocnice, možná policie honí zločince.

„Tak hněte sebou,“ popoháněl nás táta, jako bychom těmi pronásledovanými byli my.

Já a Jimmy jsme se společně s kufry a krabicemi vmáčkli na zadní sedadla.

„Kam máme namířeno tentokrát?“ zeptal se Jimmy, aniž by zastíral své znechucení.

„Do Richmondu,“ odpověděla máma.

„Richmond!“ vyhrkli jsme současně. Dalo by se říct, že ve Virginii jsme krom Richmondu byli snad všude.

„Jo. Táta tam dostal místo v autoopravně a mně se určitě podaří uchytit v nějakém motelu jako pokojská.“

„Richmond,“ zamumlal si Jimmy pod vousy. Velká města nás oba děsila.

Vyjeli jsme z Granville a v tu chvíli nás obestřela tma. Opřeli jsme se s Jimmym jeden o druhého, zavřeli oči a usnuli – mnohokrát opakovaný rituál.

Táta musel tenhle přesun naplánovat už dřív, protože jsme se nastěhovali do předem najatého bytu. Často se stávalo, že ve vší tichosti něco ukul a nás potom postavil před hotovou věc.

Protože nájmy ve velkém městě byly mnohem vyšší, mohli jsme si dovolit jenom byt s jedinou ložnicí, a tak jsem dál musela s Jimmym sdílet jeden pokoj – i ten prokletý rozkládací gauč. Stěží jsme se na něj oba vešli. Věděla jsem, že se občas probouzí dřív než já, ale neodvažuje se pohnout, protože přes něj mám ruku. Bojí se, aby mě nevzbudil a nepřivedl do rozpaků. Někdy se mě omylem dotkl na místě, kde by se bratr sestry dotýkat neměl. To se mu potom nahrnula krev do tváře a vmžiku vyletěl, jako by pod ním vzplanuly matrace. Nikdy o tom mezi námi nepadlo ani slůvko.

Většinou to fungovalo takhle. Já a Jimmy jsme jednoduše ignorovali skutečnosti, které by jiné chlapce a dívky nucené žít společně v tak malém bytě přiváděly do trapných situací. Stejně jsem si však nemohla pomoct, abych nesedávala a nesnila o vytouženém, báječném soukromí, jemuž se těšila většina mých kamarádek. Záviděla jsem jim, že se můžou zavřít ve svém pokoji a klábosit do vlastního telefonu nebo psát milostné dopisy, aniž by o tom kdokoli z rodiny musel vědět. Já jsem měla strach už jen z toho, psát si deníček, protože by mi při tom každý koukal přes rameno.

Tenhle byt se takřka nelišil od předchozích – stejně malé místnosti, odlepující se tapety a sloupaná malba. Okna, která se nedala pořádně zavřít. Jimmy ten byt nenáviděl. Říkával, že by raději spal na ulici.

Mysleli jsme si, že hůř už být nemůže, ale opak byl pravdou.

Jednoho pozdního odpoledne, měsíc potom, co jsme se přistěhovali do Richmondu, se máma vrátila z práce mnohem dřív než obvykle. Doufala jsem, že přinese něco k večeři. Byl konec týdne, den, kdy táta bral. Převážnou část peněz z minulé výplaty jsme už utratili. Mohli jsme si dovolit jednu až dvě pořádné večeře týdně a teď jsme už jenom dojídali zbytky. Kručelo mi v žaludku a Jimmy na tom nebyl o nic líp, ale než jsme si mohli jeden druhému postěžovat, dveře se otevřely a k našemu překvapení vstoupila máma. Zastavila se, zavrtěla hlavou a rozplakala se. Pak se rozeběhla ke dveřím ložnice.

„Mami! Co se děje?“ zvolala jsem, ale jedinou odpovědí mi bylo prásknutí dveří. Podívali jsme se s Jimmym jeden na druhého, oba pořádně vyděšení. Šla jsem ke dveřím a lehce zaťukala. „Mami?“ Jimmy se postavil vedle mě a čekal. „Mami, můžeme jít k tobě?“ Otevřela jsem a nahlédla dovnitř.

Máma ležela na posteli s obličejem zabořeným do peřin, její ramena se otřásala. Opatrně jsem vešla s Jimmym po boku. Posadila jsem se na postel a položila jí ruku na rameno.

„Mami?“

Konečně přestala vzlykat a otočila se, aby na nás viděla.

„Přišlas o práci, mami?“ zeptal se Jimmy překotně.

„Ne, Jimmy, o to nejde.“ Posadila se a hřbety drobných rukou si stírala slzy z očí. „I když práci za nějakou dobu skutečně mít nebudu.“ „Tak o co jde, mami? Řekni nám to,“ škemrala jsem. Popotáhla, odstrčila si vlasy z čela a vzala nás za ruce. „Budete mít nového bratříčka nebo sestřičku.“ Na okamžik se mi zastavilo srdce. Jimmy vykulil oči a spadla mu brada.

„Je to moje chyba. Neustále jsem brala ty příznaky na lehkou váhu. Vůbec mě nenapadlo, že bych mohla být těhotná, protože po Dawn jsem žádné dítě neměla. Dneska jsem konečně šla k doktorovi a dozvěděla se, že jsem přes čtyři měsíce v tom. Zčistajasna budu mít dítě, a navíc nebudu moct chodit do práce,“ řekla a znovu se rozplakala.

„No tak, mami, nebreč.“

Po duši se mi přehnal černý mrak, když jsem si uvědomila, že přibudou další hladová ústa, která bude třeba nakrmit. Jak to zvládneme? Vždyť ani teď nemáme dost.

Chtěla jsem Jimmymu pohledem naznačit, aby prohodil něco útěšného, ale on jenom stál, strnule civěl před sebe a bylo zřejmé, že se v něm vaří krev.

„Už to ví táta?“ zeptal se. „Ne,“ odpověděla a zhluboka se nadechla. „Jsem už moc stará a unavená na další dítě,“ zašeptala a bezmocně zatřásla hlavou. „Ty seš na mě naštvanej, viď, Jimmy?“ zeptala se máma. Mračil se tak, že bych ho nejradši nakopla. Konečně zavrtěl hlavou. „Ne, mami, na tebe naštvanej nejsem, není to tvoje vina.“ Sklouzl ke mně pohledem a já pochopila, že viní otce. „Tak mě obejmi. Potřebuju to.“

Jimmy uhnul pohledem, ale potom se k mámě sehnul a krátce ji objal. Zamumlal cosi o tom, že musí ještě něco zařídit venku, a vyběhl ze dveří.

„Jen si zase lehni a odpočiň si, mami,“ řekla jsem. „Beztak mám už večeři skoro uvařenou.“

„Večeře. Co to bude? Chtěla jsem na dnešek ještě něco koupit, pokud by mi to v krámu připsali na účet, ale kvůli tomu těhotenství a všemu okolo jsem na jídlo dočista zapomněla.“

„Dneska vystačíme s tím, co máme, mami,“ namítla jsem. „Táta dostane výplatu, a tak se zítra najíme líp.“

„Dawn, je mi to tak líto,“ řekla. Z grimasy, která se objevila v jejím obličeji, bylo zřejmé, že se schyluje k novému náporu pláče. „Jimmy je zlostí bez sebe. Poznám mu to na očích. Má Ormandovu náturu.“

„Jen ho to překvapilo, mami. Půjdu se mrknout na tu večeři.“

Vyšla jsem z ložnice a tiše za sebou zavřela dveře. Prsty se mi na klice chvěly.

Děťátko! Sestřička nebo bratříček. Kde bude spát? Jak se o něj bude máma starat? Jestli nebude moct pracovat, budeme mít ještě míň peněz. Copak si dospělí takové věci neplánují?

Jak to mohli dopustit?

Šla jsem se podívat ven za Jimmym a našla ho, jak si v ulici hází o stěnu domu gumovým míčkem. Byla polovina dubna, a tak byl vzduch i pozdě odpoledne poměrně chladný. Na obloze jsem dokázala rozeznat první hvězdy, které se právě vydávaly na svou pouť. Neonová světla nad vchodem do Frankieho baru už svítila. Za horkých dnů se tu táta občas zastavil cestou z práce, aby si dal studené pivo. Pokaždé když se otevřely dveře, vyvalil se na ulici smích a hudba z jukeboxu. Jakmile se dveře zavřely, hluk zanikl na chodníku věčně zasviněném papíry, obaly od bonbonů a dalším svinstvem, které vítr zdvihal z přeplněných popelnic. Slyšela jsem, jak si v boční uličce navzájem zuřivě vyhrožují dva kocouři. Asi o jeden blok dál se vykláněl z okna ve druhém patře muž, na něhož chrlil kletby chlápek, co stál pod ním na ulici. Ale muž v okně se tomu jenom řehnil. Obrátila jsem se k Jimmymu. Znovu tiše soptil a jeho vztek rostl s každým dalším úderem míčku o stěnu. „Jimmy?“ Neodpověděl mi. „Jimmy? Doufám, že nechceš, aby se máma cítila ještě hůř, než se cítí,“ promluvila jsem mírně.

Chytil míček ve vzduchu a obrátil se ke mně. „Dawn, k čemu by bylo, kdybych se přetvařoval? Jediná věc, kterou teď rozhodně nepotřebujeme, je další dítě v domě. Podívej se, co máme dneska k večeři!“

Ztěžka jsem polkla. Jeho slova zněla, jako když kapky vody dopadají na rozpálenou plotnu.

„Ani po nás nezbylo žádný obnošený oblečení,“ pokračoval Jimmy. „Budeme muset nakoupit dětský hadry, pleny a postýlku. Navíc děti potřebujou všemožný krémy a vodičky, nebo se pletu?“

„Nepleteš, ale –“

„Tak proč na to táta nemyslel, hm? Když může nasávat a žvanit s těma svejma kamarádíčkama, co se motaj kolem garáží, to je na vrcholu blaha. A teď to tady máme,“ mávl rukou k našemu domu.

Proč na to táta nemyslel? přemítala jsem. Už jsem slyšela o děvčatech, která se spouštěla s chlapci a potom otěhotněla, ale to bylo tím, že to byly holky, které jednoduše neměly rozum. „Asi se to prostě jen tak stalo,“ snažila jsem se z něj oklikou vytáhnout jeho vlastní názor. „Dawn, tohle se nestává jen tak. Nestává se, aby se ženská jednoho rána vzbudila a zjistila, že je těhotná.“ „Rodiče si to neplánují?“

Podíval se na mě a zavrtěl hlavou.

„Táta nejspíš přišel domů jednoho večera nalitej a…“

„A co?“

„No tak, Dawn… Udělali si dítě, to je celý.“

„A oni to nevěděli?“

„No, nedělaj děti pokaždý, když…“ Jimmy zavrtěl hlavou. „Budeš se na to muset zeptat mámy. Neznám všechny podrobnosti,“ dodal rychle, ale bylo jasné, že ví víc, než hodlá přiznat.

Pomalu jsme se vraceli zpátky. „Počkej, Dawn, to bude učiněný peklo, až táta přijde domů,“ pronesl téměř šeptem a potřásal při tom hlavou. Srdce mi sevřela mrazivá předtucha.

Když na nás dolehly nějaké potíže, zpravidla to táta řešil tím, že jsme se sbalili a utekli, ale tomuhle jsme ujet nemohli. Protože jsem to většinou bývala já, kdo vařil večeři, věděla jsem nejlíp, že nám nezbývají žádné peníze, které bychom mohli ušetřit pro děťátko. Ani cent.

Když se táta večer vrátil z práce, vypadal unavenější než jindy a měl ruce celé zaolejované.

„Musel jsem během šichty vytáhnout z auťáku převodovku, opravit ji a zase namontovat zpátky, za jedinej den,“ vysvětloval. Nechápal, proč si ho s Jimmym tak divně prohlížíme. „Stalo se něco?“

„Ormande,“ ozvala se máma. Táta odešel do ložnice. Věnovala jsem se večeři, ale srdce mi tlouklo tak, že jsem se skoro nemohla nadechnout. Jimmy přistoupil k oknu, které vedlo na severní stranu ulice, a bez hnutí u něj stál jako socha. Slyšeli jsme, jak se máma znovu rozplakala. Po chvíli se pláč utišil a táta se vynořil ze dveří. Jimmy se otočil jako na obrtlíku, v obličeji výraz očekávání.

„Počítám, že už to víte.“ Otec pohodil hlavou směrem k zavřeným dveřím za svými zády.

„Jak teď vyjdeme?“ vyhrkl Jimmy.

„Nemám tušení,“ odvětil táta a jeho oči potemněly. V jeho obličeji se objevil ten nepříčetný výraz, koutky úst se mu stočily vzhůru a mezi rty probleskla běl zubů. Prsty si prohrábl vlasy a zhluboka se nadechl.

Jimmy se svalil na židli. „Ostatní lidi si děti plánují,“ zamumlal.

Táta zahořel v obličeji. Nemohla jsem uvěřit, že to Jimmy skutečně řekl. Znal tátovu povahu. Potom jsem si ale připomněla mámina slova: Jimmy má jeho náturu. Někdy připomínali dva býky, mezi kterými visí červený hadr.

„Nebuď drzej!“ obořil se táta a zamířil ke dveřím.

„Kam jdeš, tati?“ vykřikla jsem.

„Potřebuju si to promyslet,“ odpověděl. „Najezte se beze mě.“

Poslouchali jsme s Jimmym, jak tátovy kroky duní po chodbě a svou silou demonstrují jeho pobouření, jeho vztek. „Najezte se beze mě,“ ucedil Jimmy uštěpačně. „Kukuřičný krupice a hrachu.“ „Půjde k Frankiemu,“ předpovídala jsem. Jimmy souhlasně přikývl, posadil se a zachmuřeně civěl do talíře.

„Kde je Ormand?“ zeptala se máma, když vyšla z ložnice.

„Šel se projít, aby mohl přemýšlet,“ řekl Jimmy. „Zřejmě se chce pokusit najít nějaký řešení a potřebuje na to bejt sám,“ podotkl ještě ve snaze ulehčit mámě v její tísni.

„Nelíbí se mi, když odchází v takovéhle náladě,“ stěžovala si máma. „To nikdy nekončí dobře. Měl by ses po něm jít podívat, Jimmy.“

„Jít se po něm podívat? To bych nedělal. Nemá to rád. Prostě bysme se měli najíst a počkat, až se vrátí.“

Máma tím nebyla dvakrát nadšená, ale posadila se a nandala si svou porci kukuřičné kaše a hrachu. Přidala jsem sůl a trochu sádla, které se mi podařilo ušetřit.

„Mrzí mě, že jsem se nepokusila ještě něco přinést,“ omlouvala se máma. „Ale poradila sis báječně, zlatíčko. Chutná to výborně. Co říkáš, Jimmy?“

Jimmy vzhlédl od své misky. Bylo zřejmé, že neposlouchal.

Jestliže jste do něj v jednom kuse nehučeli, dokázal se zabrat do svých myšlenek na celé dlouhé hodiny. Zvlášť pokud byl nešťastný.

„Co? No jo, je to dobrý.“

Po večeři si máma sedla, poslouchala rádio a četla si ve starém časopise, který přinesla z motelu, kde pracovala. Čas plynul. Pokaždé když bouchly dveře nebo se z chodby ozvaly kroky, napjatě jsme čekali, co se bude dít. Jenomže míjela hodina za hodinou a táta se stále nevracel.

Kdykoliv jsem pohlédla na mámu, viděla jsem, že jí smutek halí tvář jak těžká, mokrá opona, kterou není snadné odhrnout. Konečně se zvedla a prohlásila, že musí jít spát. Povzdechla, složila ruce na prsou a zamířila do ložnice.

„Už jsem taky unavenej,“ řekl Jimmy. Vstal a odešel do koupelny, aby se nachystal do postele. Začala jsem roztahovat gauč, ale vtom jsem se zarazila. Představila jsem si, jak máma leží ve své posteli plná obav a strachu. Rozhodla jsem se ve chviličce – rychle jsem otevřela dveře a vydala se hledat tátu.

Před Frankieho barem jsem zaváhala. Ještě nikdy jsem nebyla v hospodě. Ruka se mi třásla, zatímco jsem se natahovala po klice, ale než jsem ji mohla zmáčknout, dveře se samy otevřely. Vyšla z nich žena s bledým, přehnaně nalíčeným obličejem. Měla příliš mnoho rtěnky na rtech a příliš mnoho růže na tvářích. V koutku úst se jí klinkala cigareta. Když mě uviděla, zastavila a usmála se. Všimla jsem si, že jí chybí několik zadních zubů.

„Proboha, co tam chceš dělat, drahoušku? To není místo pro takovou mladou dívku, jako jsi ty.“

„Hledám Ormanda Longchampa,“ odvětila jsem.

„Nikdy jsem o něm neslyšela,“ řekla žena. „Nezůstávej tam dlouho, drahoušku. Opravdu to není místo pro děti,“ dodala a prošla kolem mě. Táhl se za ní zatuchlý pach cigaret a piva. Chvilku jsem se za ní dívala a potom jsem vešla dovnitř.

Už několikrát jsem do té místnosti nahlédla otevřenými dveřmi, a tak jsem věděla, že vpravo je dlouhý bar se zrcadly a s poličkami, na kterých byly vyrovnány láhve s likéry. Na stropě se otáčely větráky, prkenná podlaha byla zasypaná pilinami. Stoly nalevo jsem nikdy předtím neviděla.

Když jsem vstoupila, dva muži na konci baru se otočili. Jeden se usmál, druhý na mě jenom upíral zrak. Barman, malý podsaditý muž s pleší, se opíral o zeď se založenýma rukama.

„Co si přeješ?“ zeptal se a přistoupil k baru.

„Hledám Ormanda Longchampa,“ odpověděla jsem. „Myslela jsem si, že by tu mohl být.“ U baru jsem ho neviděla.

„Vstoupil do armády,“ kdosi zavtipkoval.

„Drž zobák,“ okřikl ho barman. Potom se zase otočil ke mně.

„Je támhle,“ kývl hlavou ke stolům vlevo. Podívala jsem se tím směrem a spatřila tátu zhrouceného na desce jednoho z nich. Bála jsem se však jít dál. „Můžeš si ho klidně vzbudit a odvést domů,“ navrhl barman.

Několik mužů u baru se otočilo na svých stoličkách a pozorovali mě, jako bych byla součástí nějakého večerního představení.

„Nechte ji na pokoji,“ přikázal barman.

Propletla jsem se mezi stoly až k tátovi. Ležel si na složených pažích. U hlavy mu stálo pět prázdných pivních lahví a jedna se zbytkem na dně. Sklenice byla taky téměř dopitá.

„Tati,“ řekla jsem tiše. Ani se nepohnul. Ohlédla jsem se a zjistila, že i ten muž, který mě předtím tak vytrvale sledoval, už ztratil zájem. „Tati,“ promluvila jsem hlasitěji. Probudilo ho to, ale hlavu nezvedl. Lehce jsem mu strčila do ruky. „Tati.“

Zamručel a pomalu se napřímil.

„Co je?“

„Tati, prosím, pojď už domů,“ žadonila jsem.

Promnul si oči a podíval se na mě.

„Co… Dawn, co tady děláš?“ zeptal se užasle.

„Máma si šla před chvílí lehnout, ale já vím, že akorát leží, nemůže spát a čeká na tebe.“

„Na takovýhle místa bys vůbec neměla chodit,“ pronesl tak stroze, že jsem sebou trhla.

„Nechtěla jsem, tati, ale –“

„No fajn, dobře,“ zarazil mě. „Tak se mi zdá, že všechno, co poslední dobou dělám, je špatně,“ zabručel.

„Tak pojď domů, tati. Všechno bude v pořádku.“

„Jo, jo,“ povzdechl, letmo pohlédl na skleničku a odsunul se od stolu. „Pojďme, ať už seš odtud. Tady bys rozhodně být neměla,“ opakoval. Začal se zvedat, ale znovu se posadil.

Podíval se na prázdné láhve, strčil ruku do kapsy a vytáhl peněženku. Rychle spočítal její obsah a zavrtěl hlavou. „Úplně jsem ztratil přehled o své útratě.“

Pronesl to víceméně sám k sobě, ale mě v tu chvíli zamrazilo.

„Kolik jsi utratil, tati?“

„Moc,“ zaúpěl. „Obávám se, že se celej příští tejden pořádně nenajíme.“ Vzepřel se oběma rukama a konečně se mu podařilo vstát. „Tak půjdeme,“ prohlásil a vykročil nejistým krokem ke dveřím.

„Spi sladce!“ křikl za ním jeden z mužů u výčepu.

Táta neodpověděl a otevřel dveře. Vyšli jsme na ulici. Ještě nikdy jsem nebyla tak šťastná jen proto, že jsem se ocitla na čerstvém vzduchu. Ze zapáchajícího prostředí baru se mi zvedal žaludek. Jak táta vůbec mohl mít chuť sem byť i jenom vkročit, natož tady trávit svůj volný čas? To mi hlava nebrala. Z toho, jak se zhluboka nadechl, bylo patrné, že z té začouzené putyky nakonec taky rád vypadl.

„Nechci, abys chodila na takovýhle místa,“ utrousil cestou. Náhle se zastavil, podíval se na mě a potřásl hlavou. „Dawn, ty jsi chytřejší a lepší než my ostatní. Zasloužíš si lepší život.“

„Nejsem o nic lepší než kdokoli jiný, tati,“ oponovala jsem, ale on už řekl vše, co říct chtěl, a tak jsme pokračovali v cestě k našemu domu. Když jsme otevřeli dveře našeho bytu, Jimmy už ležel v posteli. Pokrývku měl vytaženou tak vysoko, že mu téměř zakrývala obličej. Ani se k nám neotočil. Táta šel přímo do ložnice a já jsem vklouzla k bratrovi pod pokrývku. Jimmy sebou zavrtěl.

„Odkuds ho přivedla, od Frankieho?“ zeptal se šeptem.

„Ano.“

„Kdybych to byl já, to by zuřil.“

„Já myslím, že ne, Jimmy, myslím, že by…“

Zmlkla jsem, protože jsme uslyšeli, jak máma sténá. Potom se ozvalo něco, co znělo jak tátův smích. O chvíli později se přidaly zřetelné vrzavé zvuky. Oba jsme věděli, co to znamená. V našich těsných bytečcích jsme si postupně zvykli na to, že takové zvuky často tvoří doprovod milování dvou lidí. Samozřejmě že když jsme byli mladší, nechápali jsme, co to má znamenat – a když jsme se to dozvěděli, začali jsme předstírat, že nic neslyšíme.

Jimmy si opět přetáhl pokrývku přes uši, jenomže já byla zmatená a rozrušená.

„Jimmy,“ zašeptala jsem.

„Spi už, Dawn,“ naléhal Jimmy.

„Ale, Jimmy, jak můžou –“

„Tak budeš spát, nebo ne?“

„Když je máma těhotná, to pořád můžou…?“

Jimmy neodpovídal.

„Není to nebezpečné?“

Jimmy se ke mně prudce obrátil.

„Mohla by sis laskavě odpustit takovýhle otázky?“

„Myslela jsem, že bys to mohl vědět. Kluci o tom většinou vědí víc než holky.“

„Jenže já to nevím,“ opáčil. „Jasný? Tak už buď zticha.“ Znovu se ke mně obrátil zády.

V ložnici rodičů se rozhostilo ticho, ale přesto mě zvědavost neopouštěla. Přála jsem si mít starší sestru, kterou by mé otázky nepřiváděly do rozpaků. Sama jsem se styděla mámy na tyhle věci zeptat, aby si nemyslela, že snad s Jimmym posloucháme za dveřmi.

Zavadila jsem nechtěně o Jimmyho nohu. Ucukl, jako by ho uštkl had. Odsunul se tak daleko na svou stranu postele, že z ní div nespadl. Udělala jsem totéž. Potom jsem zavřela oči a pokusila se myslet na něco jiného.

Jak jsem pomalu usínala, přemýšlela jsem o té ženě, která vyšla ze dveří baru ve chvíli, když jsem je chtěla otevřít. Usmívala se na mě, mezi svraštělými, povadlými rty vykukovaly žluté zuby a dým z cigarety v prstýncích stoupal k jejím krví podlitým očím.

Byla jsem ráda, že se mi podařilo dostat tátu domů.

Fern

Stalo se to o jednom odpoledni na začátku devátého měsíce mámina těhotenství. Připravovala jsem večeři a Jimmy se u kuchyňského stolu potýkal s domácím úkolem, když jsme uslyšeli mámu naříkat. Přispěchali jsme do ložnice a našli ji tu, jak se drží za břicho.

„Mami, co se děje?“ Srdce se mi rozbušilo. „Mami!“ Chytla mě za ruku. „Zavolejte sanitku,“ zasípala přes pevně stisknuté zuby. Neměli jsme doma telefon, a tak jsme museli volat z automatu na rohu ulice. Jimmy vyběhl ze dveří. „Je to takhle normální, mami?“ zeptala jsem se.

Jenom zavrtěla hlavou a opět zasténala, její nehty se zarývaly do mé ruky tak silně, že jsem málem začala krvácet. Hryzala si spodní ret. Nápory bolesti přicházely zas a znovu. Nevolností získal její obličej bledou, nažloutlou barvu.

„Z nemocnice posílají sanitku,“ oznámil Jimmy, který se mezitím vrátil zpátky a nakukoval do ložnice.

„Zavolals tátovi?“ zeptala se máma, která s námahou vyslovovala přes sevřené rty. Bolest neodeznívala.

„Ne,“ odpověděl. „Ale hned to půjdu udělat.“

„Řekni, ať jede rovnou do nemocnice,“ nakázala mu.

Zdálo se mi, jako by to trvalo celou věčnost, než sanitka konečně dorazila. Naložili mámu na nosítka a odnesli ji ven. Ještě než zabouchli dveře, pokusila jsem se stisknout mámě ruku, ale jeden ze saniťáků mě odehnal. Jimmy stál vedle mě s rukama v bok a ramena se mu zdvihala v rytmu jeho vzrušeného, zrychleného dechu.

Ze zlověstně tmavé oblohy se spustil déšť, nejstudenější a nejprudší déšť, jaký jsem kdy zažila. Na pozadí uhlově černých mraků, ženoucích se nad střechami domů, začaly sršet blesky. Z té chmurné atmosféry jsem se roztřásla. Schoulila jsem se do sebe a s mrazivým pocitem přihlížela, jak zřízenci nasedají a záchranka vyráží směrem k nemocnici.

„Pojď,“ řekl Jimmy. „Na Hlavní ulici sedneme na autobus.“ Chytil mě za ruku a společně jsme vyběhli. U nemocnice jsme vystoupili z autobusu a zamířili rovnou na pohotovost. Našli jsme tu tátu zabraného do hovoru s vysokým doktorem s tmavě hnědými vlasy a přísnýma zelenýma očima. Když jsme se k nim přiblížili, slyšeli jsme, jak doktor říká: „Dítě má špatnou polohu, bude nutné provést císařský řez. Už nemůžeme déle čekat. Pojďte, prosím, se mnou. Potřebuji jenom, abyste nám podepsal prohlášení, a my to dáme do pořádku.“

Table of Contents

Opět na nové místo

Fern