Virginia C. Andrewsová

Tajemství rána (ukázka)

Originální název: Secrets of the Morning

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 1991

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1991 by the Vanda General Partnership

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

Originally published by Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Ivar Tichý, 1994, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7901-2  (epub)

ISBN 978-80-243-7902-9  (mobi)

Prolog

Letadlo proniklo zvlněnou hradbou mraků a pod námi se náhle objevil New York. New York! Město, o němž jsem už leccos četla, které jsem znala z vyprávění i z fotografií v časopisech, ale které jsem až dosud nikdy nenavštívila. Dívala jsem se okýnkem a zadržovala dech. Mrakodrapy, které se táhly do nedohledna, předčily svou výškou vše, co jsem si dokázala představit.

Letuška nás požádala, abychom se připoutali a zajistili opěradla svých sedadel. Když se navíc rozsvítil nápis NEKUŘTE, PROSÍM, rozbušilo se mi srdce tak mocně, že jsem si v duchu říkala, jestli to neslyší i ta sympatická stará dáma, která sedí vedle mě. Usmála se, jako by dávala mým myšlenkám za pravdu.

Opřela jsem se a zavřela oči.

Všechno se to seběhlo tak rychle – podařilo se mi odhalit pravdu o mém únosu, usvědčit babičku ze lži a přimět ji, aby mi slíbila, že se pokusí dostat Ormanda Longchampa, jehož jsem dřív považovala za svého otce, z vězení. Na oplátku jsem musela souhlasit s tím, že odjedu do New Yorku na konzervatoř Sarah Bernhardtové. Babička se postarala o moje přijetí, aby nemusela žít pod jednou střechou s vnučkou, která sice nosí jméno rodiny Cutlerů, ale jak prohlásila babička, zase tak moc Cutlerová není.

Moje matka přiznala, že se spustila se zpěvákem, který měl angažmá v našem hotelu. A já jsem byla plodem jejich milostného vzplanutí. Potom se uchýlila pod ochranu údajného nervového onemocnění, aby se zbavila vší odpovědnosti. Babička si se mnou mohla dělat, co se jí zlíbilo, jako ostatně se všemi v Cutlerově Zátoce včetně jejího syna a manžela mé matky Randolpha.

Poté, co mě policie odvezla od rodiny, kterou jsem považovala za vlastní, a vrátila mě Cutlerovým, nastal pro mě život plný útrap. Budu vůbec někdy schopná zapomenout na to, co mi udělal Philip? A jak se mám vyrovnat se zradou Clary Sue, která způsobila, že když se Jimmymu podařilo utéct krutému pěstounovi, znovu ho dopadli? Nyní jsem stála na hranici dvou světů – v tom, který jsem právě nechávala za zády, nebyl nikdo, komu bych se mohla svěřit, koho bych mohla požádat o pomoc, a v tom druhém, v New Yorku, který mi právě skýtal tak vzrušující pohled, jsem nikoho neznala.

Přestože jsem přicházela studovat zpěv, o čemž jsem vždycky snila, hrozila jsem se okamžiku, kdy budu muset vstoupit do tak velikého města. Nikdo by se nemohl divit, že jsem tajila dech a srdce mi bilo na poplach.

„Bude tě na letišti někdo čekat, má milá?“ ptala se mě stará dáma sedící vedle mě a představila se jako Miriam Levyová.

„Taxikář,“ hlesla jsem a začala se přehrabovat v kabelce, abych vytáhla papírek s instrukcemi. Musela jsem si je během letu přečíst alespoň dvacetkrát, ale stejně mi to nedalo, abych si zas a znovu neopakovala, jak všechno proběhne. „Bude někde u výdeje zavazadel a bude držet cedulku s mým jménem.“

„Ano, spousta lidí to tak dělá. Uvidíš,“ řekla a poklepala mě po ruce.

Vyprávěla jsem jí, že mám bydlet v nájemním domě společně s dalšími studenty konzervatoře Sarah Bernhardtové. Ujistila mě, že to bude ve velice hezké čtvrti na Východní straně. Když jsem se jí zeptala, co tou „Východní stranou“ myslí, vysvětlila mi, že třídy a ulice jsou rozděleny na východní a západní, a tak budu muset například vědět, jestli se Třicátou třetí ulicí myslí ta východní, nebo západní.

Vypadalo to zoufale komplikovaně. Už jsem si živě představovala, jak bezradně bloudím po širokánských a nekonečně dlouhých třídách a kolem spěchají statisíce lidí, aniž by si mě kdokoliv všiml.

„New Yorku se bát nemusíš,“ uklidňovala mě paní Levyová, zatímco si nasazovala klobouk. „Je to sice obrovské město, ale brzy poznáš, že lidé jsou tu přátelští. Zvláště v Queens, kde bydlím. Vsadím se, že takové hezké děvče, jako jsi ty, získá přátele natotata. Nemluvě o tom, kolik báječných věcí je tu k vidění a co všechno se tu dá dělat.“

„Já vím,“ usmála jsem se a uložila průvodce městem zpátky do kabelky.

„Máš opravdu štěstí. Letíš do New Yorku a chystáš se navštěvovat slavnou školu. Nebyla jsem o mnoho mladší než ty, když mě sem matka přivezla z Evropy,“ vzpomínala. „Myslely jsme, že jsou tu ulice dlážděné zlatem, ale to byly samozřejmě jenom takové sny.“ Znovu mě popleskala po ruce. „I když… možná že pro tebe ty ulice zlaté skutečně budou a tvoje sny se ti vyplní. Alespoň doufám,“ dodala a oči se jí laskavě zatřpytily.

„Děkuju,“ řekla jsem, i když jsem na pohádky už nevěřila.

Znovu jsem zatajila dech. Chystali jsme se na přistání. Trošku to drclo a potom jsme už uháněli po ranveji. Byli jsme na zemi. A já byla na místě.

New York mě brzy přijme do své náruče.

Nová kamarádka

Pomalu jsme se přemístili z letadla do letištní haly. Paní Levyová zahlédla svého syna se snachou a zamávala na ně. Přiběhli k ní a všichni si navzájem padli do náruče. Chvilku jsem tam postávala, dívala se na ně a nedokázala potlačit představu, jaké by to bylo, kdyby i na mě čekala nějaká rodina. Jaký to musí být báječný pocit, když se vracíte z dlouhé cesty a lidé, kteří vás milují, už čekají, aby vás mohli obejmout a říct vám, jak moc jste jim chyběli. Zažiju taky někdy něco podobného?

Jakmile paní Levyová našla svoji rodinu, rázem na mě zapomněla. Vydala jsem se za ostatními pasažéry, kteří stejně jako já mířili k pohyblivému pásu se zavazadly. Připadala jsem si jako malá holka, která se poprvé dostala do cirkusu. Nemohla jsem se vynadívat. Nutilo mě to hltat pohledem každou tvář. Všude po stěnách byly vylepené obrovské plakáty newyorských divadel. V nápadných barvách se mi jeden přes druhý nabízely všechny ty muzikály, o nichž jsem si dřív netroufala ani snít. Je možné, že ten svět hvězd a všechna ta představení jsou už tak blízko? Jsem snad blázen, když sním o tom, že by se jednoho dne mohla na jednom z těch nádherných plakátů objevit i moje tvář?

Pokračovala jsem dál chodbou s očima přilepenýma na obrovskou reklamu parfému Elizabeth Arden. Všechny ty ženy z plakátů měly okouzlující šaty i šperky a se zářivě krásnými obličeji vypadaly jako filmové hvězdy. Zatímco jsem se rozhlížela kolem sebe, z reproduktorů se ozýval hlas, co oznamoval přílety letadel. Míjela mě rodinka, jejíž členové se mezi sebou domlouvali nějakým cizím jazykem. Otec se kvůli čemusi rozčiloval a matka za sebou vláčela jejich malého potomka. Volným tempem mě předešli dva námořníci. Jeden z nich zahvízdal, a když jsem se polekala, mohli se oba potrhat smíchy. O kousek dál v rohu chodby kouřily tři holky, ani jedna o moc starší než já, a přestože byly v budově, všechny měly na očích sluneční brýle. Když si všimly, že na ně zírám, zle se na mě zamračily, a tak jsem radši rychle odvrátila zrak.

Ještě nikdy jsem neviděla tolik lidí pohromadě. Tím míň tolik bohatých lidí! Muži v tmavých oblecích, s nablýskanými černými či hnědými polobotkami, ženy v elegantních hedvábných róbách a pláštích, ženy, jimž se na krku a v lalůčcích uší blyštily diamanty, ženy, které se vznosně nesly chodbou, doprovázeny klapotem svých vysokých podpatků.

Po chvíli jsem dostala strach, jestli nejdu špatným směrem. Zastavila jsem se, důkladně se rozhlédla a uvědomila si, že nevidím nikoho ze svých spolucestujících. Co když jsem zabloudila a taxikář, který mě měl vyzvednout, ujede? Komu pak zavolám? Kam půjdu?

Zdálo se mi, že jsem zahlédla paní Levyovou. Srdce mi poskočilo radostí, abych vzápětí znovu poklesla na duchu, když jsem si uvědomila, že je to jiná, jen podobně oblečená starší dáma. Bloumala jsem dál, dokud jsem nenarazila na vysokého policistu, postávajícího u novinového stánku.

„Promiňte, prosím,“ oslovila jsem ho. Zamžoural na mě přes vrchol rozevřených novin a čelo se mu pod kšticí kadeřavých vlasů svraštilo do drobounkých vrásek.

„Co pro vás můžu udělat, mladá dámo?“

„Asi jsem ztratila cestu. Právě jsem vystoupila z letadla a měla bych jít k výdeji zavazadel, jenomže jsem se koukala na ty plakáty a…“

V jeho očích se rozžala světélka.

„To jsi tu úplně sama?“ zeptal se a složil noviny.

„Ano, pane.“

„Kolik je ti let?“

„Patnáct.“

„Tak to jsi už dost stará na to, abys to našla. Stačí, když si budeš hlídat směr. Neboj, tak moc jsi zase nezabloudila.“ Položil mi ruku na rameno, otočil mě a vysvětlil mi, kudy musím jít.

Když byl hotov s výkladem, varovně zvedl prst.

„A nekoukej po reklamách, dobře?“

„Nebudu,“ přikývla jsem a spěchala pryč.

Vyprovázel mě jeho jasný smích. Podařilo se mi dostat na místo, kde se kolem pásu tlačili a strkali moji spolucestující, dychtící po svých zavazadlech. Našla jsem si skulinku mezi mladým vojákem a starším mužem v obleku. Jakmile si mě voják všiml, natlačil se trochu do strany, aby mi udělal více místa. Měl tmavohnědé oči a přátelsky se usmíval. V uniformě, která mu padla jako ulitá, se zdála jeho ramena široká a pevná. Nemohla jsem odtrhnout zrak od stužek, které měl našité nad pravou horní kapsou saka.

„Tahle je za střelbu,“ prohlásil pyšně a ukázal na jednu z nich. Zrudla jsem. Dělala jsem přesně to, co mi paní Levyová radila v New Yorku nedělat – civěla jsem na ostatní. „Odkud jsi?“ zeptal se voják. Na jmenovce nad druhou kapsou jsem si mohla přečíst jeho jméno – WILSON. „Z Virginie,“ řekla jsem. „Z Cutlerovy Zátoky.“ Kývl hlavou. „Já jsem z Brooklynu. V New Yorku,“ zasmál se. „Padesátý první stát – a nedovedeš si představit, jak mi chyběl.“ „Brooklyn je stát?“ divila jsem se.

Voják se rozesmál.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Dawn.“

„Dawn, já jsem vojín Johnny Wilson. Kamarádi mi říkají Ježek. Kvůli tomu účesu,“ řekl a přejel si dlaní pravé ruky přes krátce střižené vlasy. „Nosil jsem to tak už dřív, ještě než jsem vstoupil do armády.“ Usmála jsem se na něj, ale vtom jsem si všimla, že kolem projíždí jedna z mých modrých brašen.

„Jé, moje taška!“ vykřikla jsem a marně se ji snažila zachytit.

„Moment,“ řekl vojín Wilson, protáhl se mezi lidmi po mé levici a vrátil se ke mně s taškou, kterou se mu podařilo odchytit.

„Děkuju,“ řekla jsem. „Mám tam ještě jednu. Musím si příště dávat větší pozor.“

Wilson se natáhl a zvedl svůj pytel, který k nám doputoval mezi dvěma černými kufry. Potom jsem objevila svoji druhou kabelu. Rychle ji zachytil a podal mi ji.

„Díky,“ řekla jsem.

„Kam máš namířeno, Dawn? Někam do Brooklynu?“ ptal se s nadějí v hlase.

„Kdepak, já jedu do města,“ odpověděla jsem a Wilson se znovu rozesmál.

„Brooklyn je přímo ve městě New York. Ty neznáš svoji adresu?“

„Ne, vyzvedne mě řidič taxíku,“ vysvětlovala jsem.

„Tak to jo. Dovol, pomůžu ti s bagáží,“ prohodil a dřív, než jsem stačila na jeho nabídku zareagovat, sebral ze země jednu z mých tašek a vyrazil. U východu byla další tlačenice. Spousta lidí tu nad hlavou držela cedulky se jmény – paní Levyová se nemýlila. Mohla jsem si oči vykoukat, ale svoje jméno jsem nikde neviděla. Sevřelo se mi hrdlo. Co když si popletli dobu mého příletu a nikdo tu na mě nečeká? Zdálo se, že všichni ostatní přesně vědí, kam mají jít. Copak jsem jediná, kdo je v New Yorku poprvé? říkala jsem si v duchu.

„Támhle,“ ukázal vojín Wilson.

Podívala jsem se naznačeným směrem a uviděla vysokého a tmavovlasého muže, který nebyl oholený a působil dost unaveně. K smrti znuděný tam postával se čtvrtkou papíru v ruce. Stálo na ní velkými písmeny: DAWN CUTLEROVÁ.

„Se jménem, jako je Dawn, to můžeš bejt jedině ty,“ poznamenal vojín Wilson a vedl mě vpřed. „Tak tady ji máte,“ oznámil.

„Fajn,“ řekl taxikář. „Nechal jsem auťák přímo před vchodem, ale mám v patách poldu z ochrany letiště. Musíme sebou hodit,“ řekl a chopil se mých zavazadel.

„Děkuju,“ obrátila jsem se k vojákovi.

Vojín Wilson se usmál.

„Dawn, hezkou cestu za kariérou,“ zvolal, když jsem vycházela z letištní haly za vyčouhlým řidičem. Ohlédla jsem se, ale vojín Wilson už zmizel. Byl jako můj anděl strážný, který sestoupil z nebes ve chvíli, kdy jsem potřebovala pomoc. Na několik minut jsem se cítila v bezpečí, a to i na tomto rozlehlém místě plném cizích lidí. Skoro jako by mi byl opět nablízku Jimmy – někdo dost silný na to, aby mě dokázal ochránit.

Jakmile jsme opustili halu letiště, musela jsem si zastínit oči, abych viděla, kam vůbec jdu. Tak prudké bylo slunce. Ale byla jsem ráda, že je teplý letní den. Dávalo mi to pocit, jako by mi město přívětivě kynulo na uvítanou.

Taxikář ukázal na svoje auto, uložil zavazadla do kufru a otevřel zadní dveře.

„Naskočte si,“ řekl.

K vozu se rychle blížil zachmuřený policista.

„Jo, jo, už jedu,“ zvolal řidič. Rychle oběhl vůz a posadil se za volant. „Nenechaj člověka žít,“ posteskl si, když jsme odrazili od obrubníku. „Od rána do noci je máte za zády.“

Uháněl takovou rychlostí, že jsem se musela chytit držadla nade dveřmi. Potom musel prudce přibrzdit za kolonou aut, ale vzápětí vystřelil z řady, našel si místo a opět se zařadil a takhle kličkoval se samozřejmostí, která mi vyrážela dech. Několikrát jsme málem nabourali, ale brzy jsme se dostali na téměř prázdnou dálnici.

„Poprvý v New Yorku?“ zeptal se, aniž se otočil.

„Ano.“

„Povím vám, že z něj mám denně pálení žáhy, ale jinde bych žít nechtěl, jestli mi rozumíte.“ Nebyla jsem si jistá, jestli ode mě očekává odpověď. „Žijte a nechte žít – a všechno bude v pořádku,“ poradil mi. „Řeknu vám, co říkám vždycky svý dceři: Když jdeš po ulici, dívej se před sebe a nikoho si nevšímej. Víte, co tím myslím?“

„Ano, pane.“

„Ááá, tak to bude v pořádku. Vypadáte, že se jen tak nedáte, a navíc jedete do slušný čtvrti. Když vás tam bude chtít někdo oloupit, udělá to ve vší slušnosti. Zeptá se vás: ‚Promiňte, neměla byste deset dolarů?‘“

Pohlédl do zpětného zrcátka a spatřil v mém obličeji zděšený výraz.

„Dělám si legraci,“ prohlásil se smíchem.

Pustil si rádio, a tak jsem mohla v klidu pozorovat blížící se mrakodrapy a všechno to hemžení, ruch a shon v ulicích. Snažila jsem se uložit si do paměti atmosféru této jízdy, chuť svého příchodu do New Yorku, abych si později mohla všechno znovu přehrát v hlavě. Mým prvním dojmem bylo ohromení. V co asi tak babička doufala, když mi zajistila pobyt v tomhle městě? To by mě teda zajímalo, uvažovala jsem. Že podlehnu panice a budu ji prosit, aby mi dovolila vrátit se? Nebo se domnívá, že uteču a ona si už nikdy nebude muset pohledem na mě kazit náladu? Cítila jsem, jak se ve mně cosi vzepřelo. Nevrátím se ani neuteču, říkala jsem si. Budu rozhodná a pevná, ukážu jí, že jsem přinejmenším stejně silná jako ona.

Přejeli jsme nějaký most a rázem se dostali do samotného srdce města. Nemohla jsem se vynadívat. Na ulicích se míhala spousta lidí a někteří z nich vycházeli z neuvěřitelně vysokých budov. Houkačky aut vřeštěly, taxikáři pokřikovali jeden na druhého nebo na ostatní řidiče. Lidé přecházející ulice spěchali, jako by si mysleli, že se je řidiči záměrně snaží nabrat na kapoty svých vozů.

A ty obchody! Byly tu všechny ty slavné butiky, o nichž jsem dosud jenom četla nebo je znala z vyprávění, jako Saks Fifth Avenue a Macy’s.

„Vykroutíte si krk, jestli si nedáte pohov,“ ozval se taxikář. Cítila jsem, jak rudnu. Neuvědomila jsem si, že mě sleduje. „Víte, kdy se stanete Newyorčankou?“ zeptal se a podíval se na mě ve zpětném zrcátku.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Až se při přecházení jednosměrné ulice přestanete rozhlížet oběma směry,“ zasmál se.

Patrně to měl být vtip, ale já ho nepochopila. Usoudila jsem, že budu muset urazit životem ještě pořádný kus cesty, než o sobě budu moct s klidným svědomím prohlásit, že jsem Newyorčanka.

Zanedlouho jsme už projížděli úpravnými ulicemi, kde se lidé zdáli být lépe oblečení a chodníky byly mnohem čistší. Průčelí domů byla novější a udržovanější. Konečně jsme zastavili před domem z hnědého kamene. Vedlo k němu betonové schodiště s železným, černě natřeným zábradlím. Vysoké dvoukřídlé dveře byly zřejmě zhotoveny z toho nejkvalitnějšího černého dubu. Řidič vyskočil z vozu a vynesl moje zavazadla na chodník.

Vystoupila jsem a rozpačitě se rozhlížela kolem sebe. Tak tohle teď na dlouhou dobu bude můj domov, pomyslela jsem si. Vysoko nad našimi hlavami šplhala dvě letadla do výšin tmavomodrého nebe, posetého malými, načechranými mráčky. Na druhé straně ulice byl nějaký parčík a za ním prosvítala mezi stromy hladina řeky. Asi East River, pomyslela jsem si. Úplně jsem zapomněla na taxikáře, který dosud stál vedle mě.

„Jízdné už za vás zaplatili,“ promluvil, „ale dýško ne.“

„Dýško?“

„No ovšem, má milá. Na cokoliv jinýho můžete zapomenout, ale na tohle ne.“

„Ehm…“ V rozpacích jsem otevřela peněženku a začala se přehrabovat v drobných. Kolik mu mám dát?

„Doláč stačí,“ řekl.

Vytáhla jsem dolarovku a podala mu ji.

„Díky. A hodně štěstí!“ řekl. „Musím se pořádně otáčet,“ dodal a vklouzl do vozu skoro stejně rychle jako na letišti. Zařadil, sešlápl plyn a s ječícím klaksonem se vsunul před projíždějící auto. Za okamžik už zahýbal za roh bloku.

Otočila jsem se a zadívala se na nízké betonové schodiště. Vypadalo najednou tak odpudivě. Chopila jsem se svých dvou tašek a začala pomalu stoupat vzhůru. U vchodu jsem položila svoje břemeno na zem a zmáčkla tlačítko zvonku. Dlouho se nic nedělo. Co když je rozbitý, nebo co když ho nikdo neslyší, říkala jsem si. Zazvonila jsem znovu. Napodruhé se dveře dramaticky rozletěly. Stála v nich vysoká, vznešeně vyhlížející žena. Hádala jsem jí tak kolem šedesátky. Stála zpříma, s rameny staženými dozadu, jako žena z obrázku demonstrujícího správné držení těla, jako někdo, kdo doma chodí výhradně s knihou na hlavě. Hnědé vlasy jí už prokvétaly stříbrnými pramínky.

Měla tmavomodrou, až po kotníky dlouhou sukni a na nohou růžové piškotky. Její slonovinově bílá blůzka měla nabírané rukávy. Široký límeček se dvěma řadami knoflíčků byl rozhalený, aby mohl vyniknout její náhrdelník s barevnými kameny. Na jednom uchu se jí houpala velká náušnice se stejnými kameny – těžko říct, zda pravými, či falešnými. Proč nemá náušnici i na druhém uchu, to pro mě bylo záhadou. Říkala jsem si, jestli o tom vůbec ví.

Na obličeji měla silnou vrstvu makeupu a na tvářích tolik růže, jako by ji nanášela potmě; kolem očí tlusté linky a dlouhé, od pohledu umělé řasy; a její rty – zářivý karmín.

Vpíjela se do mě pohledem, prohlížela si mě od hlavy k patě. Potom, jako by si jen potvrdila něco, o čem byla už dopředu přesvědčená, přikývla.

„Předpokládám, že jsi Dawn,“ řekla.

„Ano, paní,“ přisvědčila jsem.

„Já jsem Agnes, Agnes Morrisová,“ představila se.

Pokývla jsem hlavou. Bylo to jméno, které stálo na mém papíru s instrukcemi. Měla jsem dojem, jako by očekávala poněkud bouřlivější odezvu.

„Tak si vezmi zavazadla a pojď dál,“ vybídla mě. „Nosiče tu nemáme. Nejsme hotel.“

„Ano, paní,“ pípla jsem. Kousek poodstoupila, a když jsem kolem ní prošla, do nosu mě udeřila vůně jejího parfému tak silně, že jsem málem upadla. Snad to byla kombinace růže a jasmínu, jako by se nejdřív navoněla jednou voňavkou, vzápětí na to zapomněla a použila jinou.

V předsíni jsem se na chvilku zastavila. Byla tu načervenalá dřevěná podlaha, na níž ležel vyšlapaný kobereček s orientálním, už téměř nerozeznatelným vzorem. Jen co se za mnou zavřely dveře, začaly napravo ode mě odbíjet staré pendlovky.

„Pan Fairbanks se představuje,“ prohodila moje hostitelka a obrátila se k vysokým stojacím hodinám se skříní z mahagonového dřeva. Na ciferníku s římskými číslicemi měly masivní černé ručičky, které vypadaly spíš jako malé prstíky.

„Pan Fairbanks?“ zeptala jsem se zmateně.

„Ty pendlovky,“ vysvětlovala, jako by jí nešlo do hlavy, že tohle nevím. „Většinu svého majetku jsem pojmenovala podle slavných herců, s nimiž jsem dříve pracovala. Domu to dává více… více…“ Rozhlížela se, jako by potřebná slova byla zavěšená někde ve vzduchu a stačilo je utrhnout. „Důvěrné atmosféry. Nebo se mnou snad nesouhlasíš?“ zeptala se prudce. Přimhouřila oči a stiskla rty tak pevně, že jí zbělaly koutky úst.

„Ne, to ne,“ bránila jsem se.

„Nesnáším lidi, co s něčím nesouhlasí jenom proto, že to pořádně nechápou.“ Pohladila bok skříňky pendlovek a usmála se na ně, jako by skutečně byly živou bytostí. „Ach, Romeo, Romeo,“ zašeptala.

Přešlápla jsem z nohy na nohu. Tašky byly těžké. Zdálo se, že na mě zapomněla.

„Madam?“ ozvala jsem se.

Hbitě se otočila a zle se na mě podívala, jako by chtěla teatrálně zadeklamovat: „Kdo se mě to opovažuje rušit?“ Ale řekla jenom: „Běž dál.“

Přímo před námi se zdvihalo schodiště s bytelným, ručně vyřezávaným zábradlím z tmavého dřeva. Ani běhoun na schodech nebyl zrovna nejnovější. Na zdech visely staré fotografie herců a hereček, zpěváků a tanečnic, zarámované recenze vystřižené z novin a fotografie umělců s doprovodnými články. Dům sám příjemně voněl letitostí. Byl čistý a pečlivě uspořádaný a daleko hezčí než většina domů, ve kterých jsem bydlívala společně s Jimmym, Fern a mámou a tátou Longchampovými. Ale to už mi připadalo tak dávno, jako by se to všechno odehrálo v mém předešlém životě.

Agnes se zastavila u jednoho z pokojů po naší pravici.

„Tohle je společenská místnost,“ vykládala, „tady přijímáme hosty. Běž dál a posaď se. Rovnou si pohovoříme, abychom předešly případným nedorozuměním.“ Odmlčela se a sešpulila ústa. „Předpokládám, že máš hlad.“

„Ano,“ odpověděla jsem. „Přijela jsem přímo z letiště a v letadle jsem nic neměla.“

„Už je po obědě a mně se nelíbí, když se musí paní Liddyová přizpůsobovat vrtochům studentů, kteří pořádně nevědí, jestli budou jíst, nebo ne, a když už, tak zase neví kdy. Paní Liddyová není ničí otrok,“ dodala.

„Promiňte. Opravdu jsem nechtěla nikoho obtěžovat.“ Nevěděla jsem, co jiného říct. Nejdřív se mě zeptá, a když připustím, že mám skutečně hlad, tak mi to vyčte.

„Jdi dovnitř,“ přikázala mi.

„Ano,“ odpověděla jsem a vkročila do dveří.

Sevřela mi rameno a zadržela mě na místě.

„Ne, ne. Pokaždé když vstupuješ do místnosti, drž vzpřímeně hlavu. Takhle,“ hned mi předvedla, jak je to správně. „Tak si tě každý všimne a uvědomí si tvou přítomnost na jevišti. To už bys ale měla vědět.“ Vážně pokývala hlavou a odkráčela chodbou.

Jakmile zmizela, pustila jsem se do průzkumu pokoje. Kalné, mdlé světlo, které sem pronikalo přes závěsy z průsvitné látky, mu propůjčovalo snovou atmosféru. Pohovka a křeslo, potažené pestrobarevným kartounem, nesly sice známky opotřebení, ale pořád se zdály relativně pohodlné. Na konferenčním stolku ležely výtisky divadelnického časopisu. Protějšek k pohovce tvořilo další křeslo, tentokrát houpací.

V rohu po mé pravici stál hned vedle nádherného psacího stolu stolek z tmavého dubu se stařičkým gramofonem, právě takovým, jaký má ve svém znaku Americká rozhlasová společnost. Ve spodní poličce byla hromada starých desek a navrchu ležela árie z opery Madam Butterfly. Nad krbovou římsou visel obraz zachycující výjev z nějaké divadelní hry. Nejspíš to byla balkonová scéna z Romea a Julie.

Na druhé straně pokoje stál klavír a na něm ležely otevřené noty. Nahlédla jsem do nich, byl to Mozartův koncert, který jsem hrávala v Richmondu. Měla jsem chuť si sednout a rovnou se dát do hraní. Prsty mě svrběly nedočkavostí, jako kdyby se kláves dotýkaly ještě včera…

Za klavírem byly poličky plné výtisků divadelních her a románů a prosklená skříňka nacpaná relikviemi všeho druhu; staré programy, fotografie herců a hereček, rekvizity, mezi nimiž se povalovala barevná maska, jaká se nosí na maškarní ples, skleněné figurky a hlavně kastaněty, pod kterými se skvěl nápis „Věnováno Rudolphem Valentinem“.

Můj pohled padl na stříbrně zarámovanou fotografii Agnes Morrisové. Vzala jsem ji do ruky, abych si ji mohla prohlédnout zblízka. Bez nánosu makeupu byla svěží a hezká.

„Neměla bys sahat na cizí věci bez dovolení,“ ozval se za mými zády Agnesin hlas.

Trhla jsem sebou a otočila se. Stála ve dveřích a tiskla si ruce k srdci.

„Promiňte, jenom jsem si…“

„I když chci, aby se tu studenti cítili jako doma, je nutné, aby respektovali můj majetek.“

„Omlouvám se,“ řekla jsem znovu a položila fotografii zpátky na místo.

„Mám řadu uměleckých děl, která bys nemohla nahradit, ať máš peněz, kolik chceš. Jsou to věci spojené s mými vzpomínkami a vzpomínky jsou mnohem cennější než zlato a drahokamy.“

Vstoupila do pokoje a zadívala se na fotografii.

„Je moc hezká,“ řekla jsem a její tvář trošku roztála.

„Kdykoliv se na ni podívám, mám pocit, jako bych hleděla na někoho úplně cizího. Byla pořízena v době, kdy jsem se poprvé objevila na jevišti.“

„Opravdu? Vypadáte na ní tak mladě.“

„Nebyla jsem o moc starší než ty.“ Nachýlila hlavu k rameni a upřela oči ke stropu na mosazný lustr. „Pracovala jsem se samotným Stanislavským. Hrála jsem Ofélii v Hamletovi a od kritiků se mi dostalo nadšeného uznání.“

Mrkla po mně očkem, aby se přesvědčila, jaký na mě udělala dojem, ale já jsem nikdy předtím o žádném Stanislavském neslyšela.

„Posaď se,“ přikázala mi ostře. „Paní Liddyová tu bude během chvilky s čajem a s nějakými obloženými chleby, ale nesmíš si myslet, že tě tu někdo bude obskakovat jako malé dítě.“

Posadila jsem se na pohovku a Agnes se uvelebila naproti mně v houpacím křesle.

„Vím o tobě velmi málo,“ prohlásila a pokyvovala při tom hlavou, oči přimhouřené a rty vtažené dovnitř.

Náhle sáhla pod pás své sukně a vytáhla odtud nějaký dopis. Podivné místo k přechovávání písemností, pomyslela jsem si. Zvedla obálku a držela ji před sebou, jako by mi chtěla naznačit, že vlastní nějakou důležitou a tajnou věc. Teprve když jsem si všimla emblému hotelu Cutlerova Zátoka, uvědomila jsem si, co to znamená. Rozbušilo se mi srdce. Vytáhla dopis z obálky. Podle toho, jak byl papír zpřehýbaný a pomuchlaný, se dalo soudit, že ho četla nejmíň jednou každou hodinu.

„To psaní je od tvé babičky. Psaní, ve kterém tě představuje.“

„Ano?“

„Ano.“ Zvedla obočí, naklonila se dopředu a zadívala se mi přímo do očí. „Píše tu o některých tvých problémech.“ ,,O mých problémech?“ Vylíčila jí snad můj hrozný příběh? Proč? Doufala snad, že se jí podaří mě pošpinit dřív, než začnu na téhle škole studovat? Pokud ano, tak jenom proto, aby mi zabránila dosáhnout mého snu.

„Ano,“ řekla Agnes a opřela se. Ovívala se dopisem jako nějakým vějířem. ,,O tom, jak tě museli přemisťovat ze školy na školu, protože jsi nedokázala vyjít se svými spolužáky.“

„To že píše?“

„Ano, a jsem ráda, že mi to napsala,“ prohlásila Agnes.

„Ale já jsem žádné problémy ve škole neměla. Vždycky jsem se dobře učila a –“

„Nemá smysl zapírat. Mám to tu všechno černé na bílém,“ prohlásila a poklepala prstem na dopis. „Tvoje babička je velmi významná a distingovaná žena. Určitě jí to rvalo srdce, když musela psát takovéhle věci.“ Agnes se znovu pohodlně usadila. „Děláš své rodině velikou starost, zvláště babičce.“

„Ale tak to není,“ protestovala jsem.

„Nechme toho.“ Zvedla ruku a já si všimla, že má artritidou zkřivené prsty tak, že její ruka vypadá jako pařát nějaké čarodějnice. „Odteď bude záležet jenom na tvém vystupování.“

„Vystupování?“

„Jak se budeš chovat tady, pod mými ochrannými křídly,“ vysvětlovala.

„Co ještě babička píše?“

„Je to důvěrné,“ prohlásila a vložila dopis do obálky. Potom ho vrátila na původní místo – pod sukni.

„Ale jsou v něm informace o mně,“ protestovala jsem.

„Na tom nezáleží. A nehádej se,“ uťala mě dřív, než jsem mohla cokoliv dodat. „Tak tedy,“ dospěla k rozhodnutí, „protože máš za sebou takovou nešťastnou minulost, budeš tu zatím jenom podmínečně.“

„Podmínečně? Ale vždyť jsem právě přijela a nic špatnýho jsem neprovedla!“

„Přesto takové opatření musím přijmout. Nesmíš se jedinkrát provinit proti řádu domova,“ upozorňovala mě s varovně vztyčeným ukazovákem. „V týdnu nesmí nikdo zůstat venku déle než do deseti. O víkendu je to do dvanácti, a to jenom když vím, kam má dotyčný či dotyčná namířeno. Je zakázáno dělat nadměrný hluk, nepořádek nebo jakkoliv poškozovat a ničit můj dům. Jistě chápeš, že jsi u mě hostem, že ano?“

„Ano, madam,“ řekla jsem tiše. „Prosím vás, nemohla byste mi říct, co ještě o mně babička napsala?“

Dřív než mohla odpovědět, vstoupila do pokoje zavalitá žena s kulatým obličejem, šedomodrými vlasy a přátelskýma očima.

Přinášela tác s čajem a obloženými chleby. Měla paže jako válečky, malé ručky s boubelatými prstíky a na sobě světle modré šaty, přes které si uvázala žlutě květovanou zástěru. Z jejího úsměvu jsem okamžitě vycítila vřelý, přátelský zájem.

„Tak tohle je naše nová Sarah Bernhardtová?“ zeptala se.

„Ano, paní Liddyová. Naše nová primadona,“ odvětila Agnes a zvedla koutky úst. „Dawn, to je paní Liddyová. To ona ve skutečnosti vede tenhle dům. Budeš ji poslouchat zrovna tak jako mě. Nehodlám tolerovat nikoho, kdo by se k ní chtěl chovat špatně,“ upozorňovala mě důrazně.

„Ale jděte, paní Morrisová, nezdá se mi, že by s ní měly být nějaké problémy,“ bránila mě paní Liddyová. „Ahoj, princezno.“ Položila tác na konferenční stolek a postavila se stranou s rukama v bocích. „A vítej u nás.“

„Děkuju.“

„Hezká,“ obrátila se paní Liddyová k Agnes.

„To ano, ale často právě s těmi hezkými bývají největší potíže,“ prohlásila Agnes ostře.

Cítila jsem se pod jejich pohledy jako zavřená v té vitríně s památečními předměty.

„Nu, má zlatá,“ řekla paní Liddyová, „bývám skoro celé ráno v kuchyni, takže když budeš něco potřebovat, najdeš mě tam. Chceme, aby o víkendu měl každý do desíti ustláno, a jednou za týden provádíme generální úklid, kterého se účastní všichni.“

„Ano,“ řekla Agnes a přelétla ke mně pohledem. „Všichni tu pracujeme. Děvčata si svážou vlasy, hodí na sebe nějakou starou sukni a blůzu a společně s chlapci si vyhrnou rukávy a dají se do díla. Myjou se okna, drhnou se koupelny. Přirovnávám to vždycky k bourání scény. Víš přece, co tím myslím…“

Zavrtěla jsem hlavou.

Agnes vyvalila oči, jako by jí to nešlo do hlavy. „Když skončí představení, herci a technici strhnou kulisy, aby uvolnili jeviště pro další hru.“

Paní Liddyová, která stála po mé levici, se tomu přirovnání pousmála.

„Hrála jsi někdy na klavír?“ zeptala se mě Agnes.

„Trošku,“ doznala jsem.

„Výborně. Budeš nám hrát během našich tvůrčích večerů. Snažím se, abychom se tu jednou měsíčně sešli k takovému recitálu. Někteří studenti předvádějí úryvky z divadelních her, jiní zpívají a další zase hrají na hudební nástroje. Ale s tím budeme pokračovat teprve po zahájení školního roku. Přes prázdniny tu mnoho studentů nezůstává. Popravdě řečeno, teď tu jsou jenom dva. Ale na podzim přibereme další tři. Vrátí se Beldockova dvojčata a přijde jeden nováček – Donald Rossi. Trisha Kramerová je ochotná s tebou sdílet pokoj, ale pokud by ses s ní nesnesla, musela bych tě přestěhovat do podkroví nebo tě požádat, abys nás opustila. Trisha je roztomilá mladá dáma a nadějná tanečnice. Je zcela nepřijatelné, aby ji tu něco mělo činit nešťastnou. Vyjádřila jsem se dost jasně?“ zeptala se.

„Ano, madam.“

Mohla jsem jenom odhadovat, jaké lži o mně stačila předat mé budoucí spolubydlící.

„A zvláště bych si přála, abys nezneklidňovala našeho druhého studenta,“ varovala mě. „Jmenuje se Arthur Garwood.“ Agnes si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Je to citlivý mladík, který studuje hru na hoboj. Má dost slavné rodiče: Bernard a Louella Garwoodovi. Oba jsou členy Newyorské filharmonie. Vidím, že ti chutnalo. Teď tě provedu po zbytku domu a ukážu ti tvůj pokoj.“

„Děkuju.“ Vstala jsem. „Mám ten tác odnést do kuchyně?“

„Samozřejmě. Podle tvé babičky jsi zvyklá na to, že tě neustále někdo obskakoval, ale je mi líto…“

„To není pravda,“ zvolala jsem. „Nikdy mě nikdo neobskakoval!“

Zamhouřila oči a dlouho mě upřeně pozorovala.

„Následuj mě do kuchyně. Pro tvoje zavazadla se vrátíme, až ti ukážu zbytek domu.“

Agnes mě vedla až na druhý konec chodby do malé kuchyně, v jejímž středu stál stůl obklopený židlemi. Z okna byl výhled na jinou budovu, což znamenalo, že sem po ránu nemohlo pronikat přímé sluneční světlo. I tak tu měla paní Liddyová všechno jako ze škatulky: světle žluté linoleum svítilo, veškeré vybavení bylo nablýskané, ta místnost prostě zářila čistotou.

Hned vedle se nacházela dlouhá, úzká jídelna s velkým křišťálovým lustrem. U stolu by se snadno usadil i celý tucet lidí. V jeho středu stála broušená váza s květinami a na vzdálenějším konci byla prostřena čtyři místa, pro mě, pro ty druhé dva studenty a pro Agnes, jak jsem si snadno spočítala.

„Dnes ráno prostírala Trisha,“ vysvětlila mi Agnes. „Každý týden jeden ze studentů prostírá a sklízí ze stolu. A žádný z nich si nestěžuje,“ dodala významně.

Jídelna neměla okna, ale přes celou pravou stěnu se táhlo dlouhatánské zrcadlo, které místnost opticky rozšiřovalo. Protější zeď byla doslova poseta fotografiemi tanečníků, zpěváků, hudebníků a herců. Z toho, jak byly některé fotografie zažloutlé, jsem usoudila, že budou už staršího data. Na podlaze ležel tmavě hnědý koberec, který se zdál podstatně zachovalejší než běhoun v předsíni.

Agnes mě provedla jídelnou do krátké chodby, ze které se vcházelo do jejího pokoje. Pokoj paní Liddyové byl na opačném konci. Zastavila se u svých dveří. Měla jsem dojem, že její pohled poněkud změkl.

„Pokud by sis potřebovala popovídat, můžeš u mě kdykoliv zaklepat.“ Překvapilo mě to, ale byla jsem samozřejmě šťastná, že si pro mě konečně našla laskavější tón. „To je jeden z důvodů, proč je můj dům tak oblíbený u přespolních studentů. Díky tomu, že jsem sama působila u divadla, dokážu chápat problémy těch, kteří studují uměleckou školu. Rozumím jim a dokážu se do nich vcítit.“ Místy gestikulovala tak vehementně, jako bychom stály na jevišti a náš rozhovor byl dialogem v nějaké divadelní hře. „Takhle zaťukáš,“ řekla a jemně zaklepala na vlastní dveře. „A počkáš, než řeknu ‚dále‘. Potom pomalu zmáčkneš kliku a postupně otevřeš dveře, pěkně centimetr po centimetru,“ instruovala mě hlasitým šepotem a vše názorně předváděla. ,,Nesnáším, když někdo vtrhne do dveří jako velká voda.“

Zírala jsem na ni, fascinována každým jejím pohybem i tím, jak praštěně se mnou mluvila. V životě nikdo nevěnoval tolik úsilí jenom tomu, aby mi vysvětlil, jak vcházet do dveří. Sklouzla jsem pohledem za Agnesina záda do jejího pokoje a spatřila dvoudílný závěs, co spadal od stropu k zemi asi tak jeden až dva metry ode dveří. Každý, kdo chtěl vstoupit, musel nejprve rozhrnout závěs stejně jako herec, když vstupuje na jeviště. Než jsem se jí na to stihla zeptat, opět opatrně zavřela a obrátila se ke mně. „Rozumíš všemu, co jsem ti řekla?“ ptala se.

„Ano, paní Morrisová.“

„Dobrá. Tak teď abych ti ukázala tvůj pokoj.“ Vrátily jsme se do společenské místnosti pro moje zavazadla a vystoupily jsme po schodech do prvního patra, kde se nacházely čtyři ložnice a po každé straně chodby koupelna.

Agnes se zastavila u jedné z nich.

„Tak tedy – ačkoli v případě nutnosti používá každý kteroukoli z těchto koupelen, tahle je vyhrazena chlapcům a ta druhá dívkám. A já ráda vidím, když se to tak dodržuje. Nesmíme koupelny nadužívat,“ zdůraznila. „Musíme myslet na druhé, nebýt sobci a netrávit tam vlastním zušlechťováním celé hodiny. Dosud jsem nikdy se studenty neměla žádné problémy, které by se týkaly vztahů mezi děvčaty a chlapci,“ řekla tiše, „a to díky tomu, že se snažíme chovat zdrženlivě. Netrávíme nepřiměřeně mnoho času o samotě s příslušníky opačného pohlaví, a pokud ano, tak se nikdy nezamykáme. Vyjádřila jsem se dostatečně srozumitelně?“ „Obávám se, že o mně máte mylné informace,“ ohradila jsem se. Cítila jsem, že mám slzy na krajíčku.

„Prosím tě, milá Dawn. Nevnášej do téhle úvodní scény nic, co by bylo možno chápat jako nedorozumění. Ať všechno běží jako hodinky – všichni ve vzájemném souladu, jeden ať dává narážku druhému. Vím, že potom bude následovat děkovačka za děkovačkou. Co říkáš?“ ptala se s úsměvem.

Co jsem na to mohla odpovědět? Jaká děkovačka? Přiměřeně užívat koupelnu? Nezaplétat se s chlapci? O jaké narážce to mluví? Zmohla jsem se jenom na to, abych kývla hlavou.

Agnes otevřela dveře a vešla do pokoje.

„Snad to tu není tak velké a tak vybavené, jak jsi zvyklá, ale já jsem na ubytování, které poskytuji, vcelku hrdá.“

Neodpověděla jsem. Bylo mi jasné, že nemá smysl se hájit. Dojem, který si o mně vytvořila, byl už předem dán jedovatými pomluvami babičky Cutlerové.

Pokoj byl hezký. Byly tu dvě kovové postele s bílými čely a mezi nimi noční stolek, na němž stála lampička se stínítkem ve tvaru zvonku. Podlaha bez koberce, pouze mezi postelemi ležel poměrně velký růžový běhoun, s nímž barevně ladilo ložní prádlo. Obě malá okna nad dvěma psacími stoly zakrývaly bílé bavlněné záclonky, lemované krajkou. Rolety byly vytažené, aby do pokoje mohlo pronikat co nejvíc slunečního světla, když už se mu podařilo najít cestu mezerou mezi naším a sousedním domem. Byly tu dva prádelníky a jeden velký šatník s posuvnými dveřmi.

Agnes mi přidělila postel a prádelník na pravé straně. Na Trishině prádelníku stály rámečky s fotografiemi. Na jedné z nich byl nějaký atraktivní pár, pravděpodobně její rodiče, a vedle ní fotka hezkého chlapce. Nejspíš bratr, nebo snad její chlapec. Na stole měla Trisha úhledně srovnané hromádky sešitů a učebnic.

„Tak, teď tě tu nechám samotnou, aby ses mohla zabydlet,“ řekla Agnes. „Trisha by se měla vrátit ze školy asi tak za hodinu. Nezapomeň, že jsi v mém domě hostem,“ prohlásila na odchodu. Ve dveřích se však ještě obrátila a dodala: „Dějství první.“ Teprve potom odešla.

Položila jsem zavazadla na zem a znovu jsem se rozhlédla kolem sebe. Tak tohle tedy na dlouho bude můj domov. Byl to příjemný a útulný pokojík, ale budu ho sdílet s jinou dívkou, což mě zároveň vzrušovalo i znepokojovalo. Zvláště po Agnesině varování. Co když si nepadneme do oka? Co když budeme tak rozdílné, že spolu nakonec sotva promluvíme? Co bude potom s mým snem stát se zpěvačkou?

Dala jsem se do vybalování. Pověsila jsem si šaty do skříně a uložila spodní prádlo do prádelníku. Zrovna když jsem prázdné tašky strčila dozadu do šatníku, otevřely se dveře a dovnitř vtrhla Trisha Kramerová. Byla o nějaký ten centimetr vyšší než já a měla hnědé vlasy stažené v týle do uzlu, který mi připadal velice rafinovaný. Přes černý baletní trikot měla oblečené černé šifonové šaty, na nohou stříbrné baleríny.

Trisha měla ty nejjasnější zelené oči, jaké jsem kdy viděla, s obočím upraveným jako z módního časopisu. Ačkoli měla dokonalý malý nosík, její ústa byla poněkud užší a větší. Ale její hebká, smetanově broskvová pleť a elegantní postava dokázaly jakoukoli nedokonalost hravě zastínit.

„Čau,“ zvolala. „Já jsem Trisha. Omlouvám se, že jsem to nestihla dřív, abych tě mohla přivítat, ale měla jsem hodinu tance,“ dodala a udělala piruetu. Rozesmála jsem se. „Tohle, a to bys měla vědět, mi zabralo měsíc, než jsem to zvládla k vlastní spokojenosti.“

„To bylo dobrý,“ uznale jsem pokývla.

Trisha se uklonila.

„Děkuji, děkuji. Nic nedělej,“ řekla, než jsem se zmohla na jediný pohyb, na jediné slovo. „Posaď se a vyprávěj mi o sobě. Už jsem prahla… skutečně prahla,“ zdůraznila s vyvalenýma očima, „po holčičí společnosti. Jedinej, kdo tu mimo mě dodneška žil, byl Smrťák. No a Agnes jsi už viděla,“ řekla a pohlédla ke dveřím.

„Smrťák?“

„Arthur Garwood. Ale o něm se zrovna teď bavit nebudeme. Pojď,“ popadla mě za ruku, zatáhla k posteli a donutila mě, abych si na ni sedla. „Mluv, mluv, mluv. Kam jsi chodila dřív do školy? Kolik kluků jsi už měla? Máš teď nějakýho? Opravdu tví rodiče vlastní slavné letovisko ve Virginii?“ Jenom jsem seděla a usmívala se. „Zítra si možná zajdeme na nějakej film. Chodíš ráda do kina?“ Zubila se na mě, jako by jí moje odpověď byla už předem jasná.

Table of Contents

Prolog

Nová kamarádka