Inna Rottová

Třicet sezon lásky (ukázka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Inna Rottová, 2017

© Obálka Martina Černá, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7885-5  (epub)

ISBN 978-80-243-7886-2  (mobi)

Tento příběh je plodem autorčiny fantazie. Pokud se některé postavy zdají povědomé a někoho připomínají, je to podobnost čistě náhodná.

Láska je světlo, které osvětluje ty, co ho dávají a dostávají. Láska je gravitace, protože způsobuje, že jsou někteří lidé přitahování k ostatním. Láska je síla, protože násobí to nejlepší, co je v nás, a dovoluje lidstvu nevyčerpat se svým slepým sobectvím. Láska odkrývá a odhaluje. Pro lásku žijeme a umíráme. Láska je Bůh a Bůh je láska.

Albert Einstein: Z dopisu dceři Lieserl Einsteinové

Láska jest „základ energie“.

Láska jest „důvod žití“, jediný vedle krásy.

Romain Rolland: L. N. Tolstoj (Nakladatelství Kvasnička a Hampl v Praze, 1932)

Musíme být dostatečně podobní, abychom si rozuměli,

musíme být dostatečně rozdílní, abychom se milovali.

Lenka Vrtišová Nejezchlebová: Z rozhovoru s Dominikou Gawliczkovou a Danem Přibáněm (Interview č. 3/2016)

KAPITOLA I

PETR

Prohlížel si regál s knižními novinkami. Mezi nimi viděl svou knihu. Na černém hřbetu žlutě zářilo jeho jméno – Petr Toman. Kniha stála na velmi výhodném místě – na prostřední polici ve výšce očí.

„Kdo nepíše, není Čech!“ zaslechl za sebou pronikavý krákavý hlas. Mohl patřit ženě stejně jako muži.

Petr se otočil.

Za ním stály dvě postarší ženy. Tmavovlasá a bělovlasá. Přesněji řečeno, jedna z nich měla vlasy obarvené na tmavě hnědou a druhá byla úplně šedivá. Bělovlasé paní mohlo být přes sedmdesát a obarvené kolem šedesáti. Možná míň nebo víc.

Ale ženy po šedesátce nějak nerozlišoval. Ani podle barvy vlasů. Popravdě řečeno, starších žen si vůbec nevšímal. A starší muži, vlastně jeho vrstevníci, mu taky připadali skoro všichni stejní. Rozeznával je jen podle toho, jestli byli úplně holohlaví, nebo měli nějaké vlasy. Pak ještě jestli měli vousy a kníry. Vousy a kníry se mu nelíbily. Sám byl vždycky hladce oholený. Jinak by si připadal špinavý a neupravený.

Krátce řečeno, starší lidé ani jejich příběhy ho nezajímali, i když sám už překročil šedesátku.

Štíhlá tmavovláska měla brýle a vypadala jako intelektuálka. Intelektuálky s jejich jednoznačnými soudy bytostně nesnášel. Proto nikdy nepsal o tvůrkyních. Jen o interpretkách. I jeho poslední kniha byla věnovaná houslistkám, violistkám a violoncellistkám.

Napsal ji na základě rozhovorů, recenzí a nahrávek jejich zpovědí. Ovšem knihu nenapsal úplně sám, ale s Emou. Nechtěla, aby ji uváděl jako spoluautorku. Ženské jméno by knížce ubralo na prodejnosti. Souhlasila jen s tím, aby jí v závěru věnoval několik vět poděkování. Jako své múze a rádkyni.

Ve skutečnosti mu Ema opravovala jeho značně nedokonalou angličtinu. Občas se s ní miloval. Napůl z pocitu vděčnosti a napůl z jakési přátelské příchylnosti.

Jednou se ho v posteli zeptala, jestli ji miluje. Řekl jí, že se na to nemá ptát.

Ema se ho na to už nikdy neptala. A uvědomil si, že nikdy nebyl opravdu zamilovaný. Ani v pubertě. Do žádné z dívek ani žen, se kterými spal. Některé se mu líbily víc, některé míň. Ale k žádné z nich necítil to, čemu by se dalo říct láska. Možná, že se trochu zamiloval do tanečnice Marcely Zelené. Platonicky. Občas se mu o ní zdálo. Ve snu se už už milovali, ale na poslední chvíli mu krásná tanečnice unikla. Probouzel se zpocený a nešťastný.

Marcela Zelená byla o generaci starší. Ani netušila, že existuje nějaký violoncellista, který občas vypomáhal v ponorce divadelního orchestru. Ani tehdy, když jí ho představil jeho otec, dirigent divadelního orchestru. Jen po něm lhostejně mlčky sklouzla svýma velkýma mandlovýma očima. Nestál jí ani za to obligátní „těší mě“.

Před lety se s chutí chytil Emina nápadu psát o bývalých profesionálních umělkyních. Byla hudební divadelní kritička a o umělkyních toho věděla dost.

Rozhodli se, že napřed dají dohromady knihu o osudech profesionálních muzikantek. Těch, které hrají v orchestrech a přivydělávají si v dočasných „prázdninových“ komorních souborech. Těch, které pak svou kariéru končí jako domácí soukromé učitelky nebo v lepším případě jako učitelky v hudebních školách.

Kniha v angličtině se dobře prodávala. Vyšla také německy, francouzsky a rusky. Teď konečně česky.

Do Čech Petr přijel knihu prezentovat. V pěti městech

– v Praze, Brně, Liberci, Ostravě a Olomouci.

Jeho besedy a následně i kniha měly docela úspěch. Částečně to bylo tím, že na těch besedách s chutí uváděl údaje o svém vzdělání. Skoro žádné neměl. Trochu se tím chlubil. Vyprávěl, že není absolventem žádné univerzity, protože mu v komunistickém Československu nedovolili studovat. Směl se vyučit nějakému řemeslu. A tak se z něj stal vyučený zámečník. Pokaždé bez ironie uváděl, že je to velmi užitečná profese. V emigraci rozhodně užitečnější než profese spisovatele.

Tohle prohlášení u posluchačů skoro pokaždé vyvolávalo smích a potlesk.

Pak se ale musel pravdivě přiznat, že se mu v Německu podařilo vystudovat sociologii. Se specializací na umění, hlavně interpretační.

Ale víc než muzikantky nebo herečky ho zajímaly tanečnice a baletky. S Emou se chystali o nich napsat. Dokonce ho napadlo, že knížku věnuje hrdince svých chlapeckých erotických snů, krásné Marcele Zelené.

Skoro při každé návštěvě Prahy ji chtěl vyhledat. Záminek by k tomu měl dost. Mohl by s ní udělat rozhovor. Mohl by si s ní popovídat o současném uplatnění tanečníků v muzikálech. O tom, že tanečníci teď mají podstatně větší možnosti než dřív. Zeptal by se jí, jak se dívá na moderní choreografii klasických baletů. Jenže nikdy mu na vyhledání Marcely Zelené nezbyl čas.

Teď si přísahal, že ji najde. Živou nebo mrtvou, prohlásil v duchu. Spočítal si, že jeho chlapecké lásce by už mělo být přes osmdesát. Ale délka života se teď hodně prodloužila.

Dvě nakladatelství v New Yorku a v Torontu už o jeho budoucí knížku projevila zájem. Ale se svým agentem se Petr domluvil, že konkrétní smlouvu zatím uzavírat nebude.

* * *

Petr se podíval na ženy ještě jednou. Předpokládal, že ten posměšný výrok pronesla brýlatá tmavovláska.

Najednou si uvědomil, že mu někoho připomíná. Někoho ze vzdálených časů, koho dobře znal.

Neměl paměť na tváře. Mimoto byl silně krátkozraký. Ale z jakési ješitnosti brýle nosil jen v kině nebo divadle. A ty, které nosil, byly o dvě dioptrie slabší, než potřeboval. I když teď umějí vyrábět tenká skla s velkým počtem dioptrií, pořád si ještě pamatoval na tlustá skla na očích svého profesora violoncella. Profesorovy oči za brýlemi vypadaly obludně velké, až malému Petrovi naháněly strach.

* * *

„Jen si představ, že se u nás ročně vyprodukuje přes sedmnáct tisíc titulů. To znamená, že každý týden vychází přes tři sta knih,“ pokračovala šedovlasá žena hlasem, který připomínal zvuk škrabání nože po sklu. A znělo to skřípavě a rozhořčeně.

Takže se Petr mýlil. To pravdivé prohlášení a nepříjemný hlas patřil šedovlasé staré dámě.

„Nemyslím, že tolik píšou jen u nás,“ namítla tmavovláska.

„Naopak. Většinou je to překladová literatura.“ Měla nepatřičně mladistvý vysoký, skoro dívčí hlas. Mluvila s neobvyklou intonací. Dala by se považovat za cizí přízvuk. Snad ruský.

Petr zpozorněl.

Se stejným přízvukem mluvila jeho matka.

„Ale uvědom si, co to znamená! Na každý pracovní den připadá přes šedesát titulů,“ docela ignorovala její poznámku šedovlasá. Každou slabiku zaskřípala precizně s perfektní spisovností starých dobrých přísných češtinářů.

Ale podle Petra tím také prozrazovala svůj elitní původ učitelky z maloměsta.

Petr si ji prohlédl.

Její vybledlé modré oči, pečlivě upravené šediny, rovný nos a trochu odulé rty s pohrdavě pokleslými koutky mu připomněly portréty šlechticů z rodu Habsburků. A taky staré Němky, které všechno vědí nejlíp a chovají se ukázněně a správně. V době studia v Heidelbergu je potkával na každém kroku. A taky v Lipsku. Měl tam prezentaci a jeho vyprávění o učňovské škole, o návštěvách hodin violoncella a tajných brigádách v hudebním divadle vyvolalo jen lehký zdvořilý úsměv. Naopak na Frankfurtském knižním veletrhu mezinárodní posluchačstvo reagovalo veselým chápavým smíchem a vřelým potleskem.

Petr se posunul stranou k vedlejšímu regálu.

A najednou si vzpomněl, koho mu ta tmavovlasá paní připomíná. Podobala se jeho bývalé učitelce z učňovské školy.

Je to možné?

Před několika desítkami let učila odborné předměty – strojírenskou technologii a elektrotechniku.

Petr otočil hlavu a pozorně se zadíval na ženu. Šedovlasá paní, která měla nepříjemný hlas, ale mluvila bez cizího přízvuku, si jeho pohledu všimla.

„Irmo, pojď už,“ zaskřípala na tmavovlásku a zlehka ji zatahala za rukáv.

Takže to skutečně musí být ona. Už nepochyboval.

Učitelka technologie a elektrotechniky se taky jmenovala Irma. Inženýrka Irma Marková.

Přepadl ho záchvat zvědavosti. Chtěl ji oslovit.

Ale ženy se k němu nějak jednoznačně obrátily zády.

Sunuly se k východu.

Vyšly na ulici. Petr je sledoval.

Šly dolů po Václavském náměstí. Blížily se ke vchodu do metra.

Petr přemýšlel, jak svou bývalou paní učitelku vhodně oslovit. Přece nemůže jen tak přistoupit a zeptat se, jestli si na něj pamatuje? Nebo jí říct, že ji poznal, protože se skoro nezměnila?

Dobře, řekne jí to.

Na to se asi usměje, poděkuje a… A co dál?

Asi se rozloučí…

Možná že se ho ze slušnosti zeptá… Na co? Kde žije, pracuje, jestli má rodinu…?

Odpoví jí, že žije převážně v New Yorku. Že se stal novinářem a spisovatelem. Že taky fotografuje a filmuje… Že jeho dokumenty občas uvádí Česká televize. Ale pokaždé s poznámkou, že film natočil Američan českého původu či Čechoameričan. Jako by to filmu přidávalo na kvalitě.

Náhodou, to byl právě důvod, proč o sobě mluvil dost opatrně. Musel si dávat pozor, aby jeho vyprávění nevypadalo, že se chlubí. Že se vytahuje, jak se ve Státech dobře uchytil.

Na besedách se ho obvykle ptají, jestli se chystá vrátit natrvalo. Odpovídá vyhýbavě. Že možná, ale je to dost složité… Že by rád, ale… Někteří na to reagují s otevřenou závistí: No jo, pochopitelně, u nás se s americkým důchodem nežije špatně.

Teď se rozhodl, že bývalé paní učitelce nebude o sobě nic vykládat.

Hlavou se mu mihl nápad, že by ji mohl pozvat na zítřejší prezentaci a besedu. Tím by ale porušil podmínky, které mu uložil jeho agent – žádné příbuzné, své známé a bývalé přátele na prezentaci své knihy nesmí zvát osobně. Když přijdou sami, protože zahlédnou plakát před knihkupectvím nebo zaslechnou reklamu v rozhlase – v pořádku. Když ale přijdou na jeho osobní pozvání, budou ho prosit o podpis do knihy, jenže knihu nekoupí, chtějí ji dostat zadarmo.

Podle smlouvy nakladatel a překladatelka pozvou jen novináře. Ti předem dostanou tiskovou zprávu, kde autor vysvětluje, proč tu svou knihu nepřeložil do češtiny sám. Ačkoliv, jak se sami můžou přisvědčit na besedách, jeho mluvený český projev je bezchybný. Svou mateřštinu autor nezapomněl. A na setkáních Petr opakuje, že písemný projev je něco jiného než mluvený. Má už omezenou slovní zásobu, literární styl by nezvládl na úrovni jako jeho výborná překladatelka.

Když se nad tím někdo z posluchačů pozastavil, Petr upozorňoval, že nemá ani českou maturitu, že je jen absolventem učňovské školy. Svá slova ještě nadlehčoval přiznáním, že česky umí popsat kdejaký obráběcí stroj, ale ne duševní hnutí svých literárních hrdinů.

Tu Petr dostal nápad! Když zítra na besedě zase dojde na otázky jeho studií, připomene svou učitelku. Jak jim, budoucím dělníkům, zdůrazňovala důležitost tvarů strojů. Tvrdila, že v každém předmětu musejí vidět kus výtvarného, přímo sochařského umění. A vážně jako příklad uváděla design svislé vrtačky. Přirovnávala ji k uměleckému dílu – k jakési moderní soše. Půlka třídy se tehdy válela smíchy a spousta kluků si pak vymýšlela různá přirovnání. Největší úspěch měl Petr, který soustruh přirovnal k sousoší milujícího se páru.

Pokaždé se Petra ptali, v jakém jazyce píše. Odpovídal popravdě – rovnou anglicky. Podle kritiků angličtinu ovládá velmi obstojně. Vlastně se kritikové ani nestarají, jak, kde a kdy se anglicky naučil. Jestli je to jeho mateřština, nebo ne.

Pak se čtenářům obvykle přiznává, že anglicky mluví sice s cizím přízvukem – většina si myslí, že je to ruský nebo nějaký východní akcent, ale – tady žertovně poznamenával: v jeho dílech to není „slyšet“. A nakonec, když mu to dovoluje čas, dělá krátkou literárně-historickou přednášku o tom, že hodně světových spisovatelů píše v „naučeném“ jazyce. Kromě Kundery například taky Isaak Bashevis Singer. A před ním ještě Nabokov, Beckett, Elza Triolettová… Ze současných autorů píše anglicky velmi zajímavý Khaled Hosseini a taky báječný německý spisovatel Maxim Biller, který se narodil ruskožidovské matce a vyrůstal v Praze. Nebo…

Tady obvykle Petr dělal dlouhou pauzu, aby to jeho posluchači vstřebali.

Pak se zatvářil, jako by si na ni vzpomněl jen při pohledu na regály právě prodávaných novinek: „A ještě Kateřina Janouchová, dcera významného českého vědce, která se narodila v Praze a dnes je populární švédská spisovatelka.“

Když českému nakladateli Petr řekl, o čem se na besedách chystá mluvit, zatvářil se rozpačitě. Navrhl mu, aby to probral se svým agentem.

Petr mu tedy zalhal, že si s ním už o tom promluvil a že agent s tím souhlasil. Petr ovšem nakladateli nevysvětloval, že jeho agentovi je úplně jedno, co a o čem bude na besedách a prezentacích kdekoliv povídat. Hlavně aby knížce udělal reklamu a dobře se prodávala.

Před týdnem mělo Petrovo vystoupení v Paříži velký úspěch. Částečně díky výbornému tlumočníkovi.

V Čechách to bude složitější.

V duchu už viděl, jak ho dva známí vousatí kritikové s chutí rozcupají na televizní obrazovce. Ale vždyť pořád platí přísloví: Každá reklama je dobrá. Nebo správně – jakákoliv reklama?

* * *

A vlastně proč své bývalé učitelce chce něco připomínat? Že by stárnul?

Asi ho přepadla stařecká touha si s někým popovídat o starých, vůbec ne dobrých časech.

Tu ho napadlo, že by mohl svému agentovi nabídnout místo neznámých umělkyň námět na knihu o odborném školství. Českém, britském a americkém. Dříve a teď. Vyučení řemeslníci neměli přece nikdy potíže s hledáním zaměstnání. Nikde. Kolikrát Petr v duchu děkoval „straně a vládě“, že mu nedovolila studovat na konzervatoři ani na střední škole a přinutila ho vyučit se zámečníkem.

Tehdy začátkem sedmdesátých let, když byl na učňáku, zjistil, že mezi jeho spolužáky je hodně těch, kteří kvůli špatnému kádrovému původu svých rodičů nesměli na střední školy, dokonce ani na průmyslovky, školy zdravotnické, ekonomické a školy s jakýmkoliv humanitním zaměřením. Po základce jim zbýval jedině učňák. Jen dělnické profese. Na žádné v té době výnosné a skoro „elitní“ obory jako kadeřnictví, pohostinství, řeznictví, zelinářství, opravny a servisy aut je nepřijímali.

Petr tušil, že by to mohla být zajímavá knížka. Pokud by jeho agent nezjistil, že něco podobného už vyšlo. Mohl by se dozvědět o románu od Josefa Fraise Fackovaní andělé. Román je z poloviny dost horor – o učitelkách na základní škole, o celém předrevolučním všeobecném školství, o hornickém učilišti, a z poloviny ironické až pohrdavé líčení atmosféry a lidí kolem literatury a divadla.

* * *

Než se Petr rozhodl, jak paní inženýrku osloví, obě ženy zmizely v podzemí.

Petr vběhl na eskalátor. Svou bývalou učitelku zahlédl na nástupišti. Zrovna přijížděl vlak.

„S dovolením,“ odsunul nešetrně nějakého tlusťocha, který stál na eskalátoru vlevo.

Utíkal po pohyblivých schodech.

Viděl, jak paní učitelka nastoupila do vozu. Když k němu doběhl, dveře se zavřely. Petr svou bývalou učitelku nedohonil.

Jako vždycky v případech, když mu něco nevyšlo, se ujišťoval, že to byla asi blbost a že to tak asi mělo být.

Pak si uvědomil, že by si těch starých dam ani nevšiml a svou bývalou učitelku z učňovské školy nepoznal, kdyby nezaslechl ten cizí přízvuk.

IRMA

„Co ses tak vyděsila?“ zeptala se Irma své kamarádky. Jakmile vstoupily do vagónu metra, zvedl se nějaký asi dvacetiletý kluk a vedle něj vstala o něco mladší dívka.

Irma s kamarádkou jim poděkovaly a posadily se.

„Ten chlap se mi nezdál,“ řekla Andula.

„Jaký chlap?“ nepochopila Irma.

Svou kamarádku docela obdivovala. V rozporu se všemi vžitými představami o starých lidech si Irmina pětaosmdesátiletá kamarádka všímala mužských. Anduly si lidi taky všímali. Byla docela nápadná kvůli šedivým vlasům. Nikdy si je nebarvila. Byly úplně bílé. V Praze jsou úplně bělovlasé staré dámy vzácností. Ale mělo to výhodu. Neexistovalo, aby v dopravních prostředcích Andule hned neuvolnili sedadlo.

„Ten chlap v knihkupectví si nás nějak divně prohlížel,“ vysvětlila. Musela skoro křičet, aby přehlušila rámus.

„Ale Andulo, násilníci a lupiči knihkupectví nenavštěvují,“ zasmála se Irma. „Všiml si nás, protože jsme mluvili hodně nahlas. A pak…“ Vůz se zastavil a mohla trochu ztišit hlas:

„asi zaslechl ten můj přízvuk.“

„Prosím tě, teď kdekdo u nás mluví s cizím přízvukem. Už bys s tím mohla přestat!“

„Já vím,“ souhlasila Irma.

„A buď ráda, žes ho měla! Kdybys ho neměla, neměla bys ani svého Krona.“

Andula si zvykla kdykoliv a kdekoliv mít poslední slovo.

Ale tentokrát měla pravdu.

PRVNÍ SEZONA (1971–1972)

Byl podzim, vrcholila normalizace a prověrky.

Irma prohlásila, že nevidí důvod, aby ji někdo prověřoval. Dostala hodinovou výpověď a špatný kádrový posudek. S posudkem popisujícím její protispolečenskou povahu a skoro nebezpečné názory, které šířila mezi dělnickou mládeží, nemohla sehnat žádné zaměstnání, ačkoliv byla sovětskou občankou s povolením k trvalému pobytu.

Naštěstí našla způsob, jak uživit dvě malé děti a manžela, jehož celý inženýrský plat šel na splácení dluhů za družstevní byt. Dlužili bance a prvnímu Irminu zaměstnavateli, výzkumnému ústavu.

„Nazdar,“ ozval se v sluchátku ryčný hlas vedoucí tlumočnického oddělení Heleny Procházkové.

Byla to malá obtloustlá žena, která vyzařovala nezdolnou energii. Byla hlučná, hubatá, neuvěřitelně hodná a podle tlumočníků velmi statečná.

„Konečně jsem se k tobě dovolala,“ vyčetla Irmě, jako by to byla její chyba.

„Máme skupinový telefon. Pro pět partají,“ omluvila se Irma. Chtěla dodat, že ještě před měsícem jich na jedné telefonní lince bylo deset. A jen díky několika žádostem a úplatkům úředníkům všemocného Telekomu se podařilo skupinu takzvaných telefonických abonentů snížit na pět. Ale vedoucí tlumočnického oddělení ji nepustila ke slovu.

Zeptala se: „Znáš režiséra Jana Krona?“

„Osobně ne.“

„Ale víš, o koho jde?“

„Slyšela jsem o něm…“

„Víš, že ho vyhodili z divadla s přísným zákazem jakékoliv umělecké činnosti?“

„Hm…“ O soukromý život umělců se Irma nezajímala.

„Ten se dal k nám na tlumočení.“

„Ano?“ reagovala Irma ze slušnosti. Pak si vzpomněla, že její známý franštinář Jaroslav Juliš jí vyprávěl, že hodně těch, kteří nesměli pracovat ve svém oboru, ale trochu uměli cizí jazyky, se živí tlumočením a překládáním. Jaroslav byl jedním z mála profesionálů. Z žádné jiné profese k tlumočení nezběhl. Když ovšem nebudeme počítat, že původně měl být zubařem. Ale nedokázal překonat štítivost k cizím rtům a páchnoucím slinám.

„Tak si zapiš Kronův telefon a domluv se s ním, kdy k němu půjdeš,“ rozkázala vedoucí.

„Proč?“

„Zbaví tě ruského přízvuku.“

Irma si zapsala telefonní číslo a teprve pak se odvážila zapochybovat: „Já nevím…“

„Co nevíš? Jestli se mu to podaří nebo jestli se chceš stát stoprocentní tlumočnicí, a ne padesátiprocentní a tlumočit jen do ruštiny?“ zeptala se ironicky vedoucí. Obvykle mluvila buď ironicky, nebo soucitně. Ale o tlumočníky a překladatele se starala jako kvočna, vždycky připravená jim pomoct.

Irma mlčela.

Vedoucí Procházková soucitně dodala: „Holka, všichni jsme se shodli na tom, že bys z fleku mohla tlumočit simultánně v kabinách. S takovou slovní zásobou a pohotovostí jsme se u začátečníků ještě nesetkali. Jenže ten přízvuk! S tím přece do češtiny nemůžeš tlumočit. No… Ale Kron řekl, že pro něj to nebude problém. Má přece zkušenosti s herci, co se nenaučili správně vyslovovat. Měli taky špatnou výslovnost, neuměli správně artikulovat, ale dal je do pořádku. Rozumíš?“

Irma tomu samozřejmě rozuměla. Jenže si nebyla jistá, jestli vůbec chce tlumočit. Nemůže cestovat, když má doma dvě malé dcery.

„Tak mu zavolej. Hned,“ uzavřela Procházková a znovu nadiktovala Irmě Kronovo telefonní číslo.

„Mami, tak už jdeme!“ volala z předsíně Irmina starší dcera.

„Mami, Simona mi sebrala šátek, protože svůj ztratila,“ stěžovala si o rok mladší Johana.

Dala Johaně svou šálu. Simona okamžitě sestře vrátila její šátek a sebrala jí Irmin. Johana se rozbrečela. Irma vytáhla ze šatníku hedvábný šátek a uvázala ho Johaně kolem krku. Ale Simoně se líbil víc než šála. Irma ji musela okřiknout. Ve velkých Simoniných očích se objevily slzy. Irma dětské slzy nesnášela. Dalších deset minut dcery přesvědčovala, že šátek a šála se barevně přesně hodí tak, jak je teď mají. Dcery se uklidnily a všechny tři mohly vyrazit na tramvaj.

Irmě bylo jasné, že profesor houslí jí bude vyčítat, že přivezla dcery zase pozdě. Takže nemůže za to, když místo čtyřiceti minut – každá měla nárok na dvacet minut – budou mít jen půl hodiny. Nabízel Irmě soukromé hodiny. Ovšem za soukromé hodiny musí profesorovi několikanásobně víc platit. A to znamená, že pak musí několik nocí překládat nezáživné technické texty a v duchu děkovat, že má tolik práce. Profesorovi slíbila, že o tom bude přemýšlet.

Irma celý večer s desetiminutovými intervaly zvedala sluchátko telefonu. Chtěla režisérovi zavolat. Jenže její skupinový telefon pro pět bytů byl odpoledne a večer jako obvykle hluchý. Signál se objevil až půl hodiny po půlnoci. To už volat komukoliv je neslušné. Irma to brala jako znamení: tomu režisérovi volat nemá.

Přesto se mu ráno, když obě dcery odešly do školy, dovolala.

Měl hezký sametový baryton. Přátelský a laskavý.

Irmu přepadl nějaký divný pocit. Jako by jí něco hrozilo. Režisér Kron se jí zeptal, jestli by měla čas ještě dnes. Irma měla nutkání říct tomu muži s přitažlivým hlasem, že čas vůbec nemá. Ani dnes, ani za týden. A vůbec nikdy. Vždyť má děti, manžela, práci. A nebyla by to výmluva. Byla by to čistá pravda.

Místo toho slyšela, jak odpovídá, že ano, dnes by to šlo. Ano, přijede k němu ještě dnes. V jedenáct.

Pak mu přece jen řekla, že v jednu, nejpozději v půl druhé musí být doma. Dcery se vrátí ze školy.

Slíbil, že na ni počká na zastávce autobusu.

Poznala ho už z okna autobusu, když se blížil k zastávce.

Stál trochu stranou od čekajících lidí.

Vystoupila.

Zůstala stát.

Přišel k ní. Nepřestavili se. Bylo jasné, kdo je kdo. Podali si ruce.

„Hodně jsem o vás slyšel,“ řekl.

Irma věděla, že by se slušelo odpovědět něco v žertovném duchu. Prohodit nějakou banalitu, něco jako že snad nic špatného.

Kron dodal: „Byl jsem na vás zvědavý.“

Ani na tuto větu Irma nedokázala reagovat. Najednou ztratila veškerou svou výřečnost a pohotovost. Jen se nejistě usmála.

Kron tedy řekl, že bydlí pár kroků odsud.

Irma pokorně a zvědavě šla vedle něj. Měla pocit, jako by ji odváděl do nějakého jiného světa. A napadla ji směšná myšlenka: Že ty dvě věty, které před chvílí Kron pronesl, byl jen jakýsi krátký test její reakce. A v tom testu vůbec neobstála.

* * *

Když si později Irma vzpomínala na tu jejich první hodinu, musela se zasmát. Hned věděla, že je to beznadějné. V pětatřiceti letech se už člověk těžko naučí dávat jazyk někam na horní patro, aby vyluzoval foneticky správně to „l“, aby vyznělo ne příliš měkce a ne tvrdě jako v ruštině.

„Snad přece jen nemám ten správný hudební sluch,“ udělala nečekaný objev Irma. A ironicky dodala: „I když jsem hrála na housle ve studentském symfonickém orchestru.“

„Kdepak. S tím hudebním sluchem je to obyčejná pověra,“ namítl Kron. Vyprávěl o výborné klavíristce z Oděsy, kterou zná osobně. Je profesorkou z konzervatoře a má podstatně větší ruský přízvuk než Irma.

Irmě se líbilo, jak ji uklidňuje.

Líbilo se, že o ní nepochybuje. Přesvědčoval ji, že dokáže cokoliv. Ti, kteří přežili koncentrák nebo jako Irma blokádu v Leningradě, dokážou všechno.

Pak chvilku vyprávěl o sobě. Hlavně o účasti v odboji. Přiznal, že o tom vypráví poprvé v životě. O zranění. O tom, jak se raněný schovával v jeskyni. A kdyby ho tam náhodou neobjevila třináctiletá dívenka, tak by tam umřel hlady a žízní. Znělo to neuvěřitelně romanticky. Hlavně neuvěřitelně.

Ale Irma mu věřila.

„Co se pak s tou dívkou stalo?“

„Vzali jsme se. Pět let po válce. V roce padesát,“ sdělil jí neochotně. Jako nepříjemnou informaci.

Takže bylo po romantice.

V půl jedné Irma znervózněla. Dostala strach, že to do jedné nestihne domů.

Kron řekl, že ji sveze autem. Měl malého fiata.

U Irmina paneláku jí navrhl, aby k němu přijela příští týden v pátek.

Souhlasila. V pátek jí končí akce. Jen se rozloučí s účastníky jednání o rekonstrukci plynárenských zařízení.

Závěrečné zasedání se ale trochu protáhlo. Němečtí účastníci poněkud zapomněli na kázeň a pořádek a radostně připíjeli na další spolupráci. Irma s kolegou němčinářem se smíchem konstatovali, že ti Enderáci chlastají víc než Rusové. Na Němcích bylo vidět, že se jim z té pohostinné Prahy domů nechce. Nejraději by tady ještě pár dnů zůstali. A s některými Čechoslováky se domlouvali, že přijedou do Prahy soukromě a že u svých kolegů jen přespí. Stačí jim i nějaké rozkládací lůžko, nebo i jen spací pytel na podlaze. Soukromá obchodní výměna v těch letech vzkvétala.

Když Irma konečně vyšla na ulici zaplavenou ostrým říjnovým sluncem, uvědomila si, že už před čtvrt hodinou měla být u Krona. Představila se tu cestu přes celou Prahu a najednou pocítila nepřekonatelnou nechuť. K cestě. Ke Kronovi. K tomu, aby zase zkoušela lepit jazyk na horní patro a opakovat: „láska, lano, lákat, lilie, milí, milion…“ A pak, aby nebylo slyšet rozdílu mezi měkkým a tvrdým I a Y, říkat v různých obměnách věty: „Mí přátelé, my jsme přátelé, byla jsem zde, bila jsem na poplach…“ Ne, takovou ztrátu času si Irma nemohla dovolit.

Ale sluší se Kronovi aspoň zavolat a omluvit se.

Další půl hodiny Irma hledala fungující budku. Nenašla. Nedalo se nic dělat. Musela ke Kronovi jet.

Cesta trvala dalších čtyřicet minut.

Vyjela do šestého poschodí. Výtah se zastavil. Otevřela dveře. A hned se ocitla tváří v tvář Kronovi.

Položil jí ruce na ramena. Naklonil se k ní.

„Holčičko, co se stalo? Měl jsem o vás hrozný strach…“ A v tu ránu se v Irmě něco zlomilo. Nebo naopak rozevřelo. Poprvé v životě o ni někdo měl strach! Ne o to, že něco neudělá, nepřinese, nezařídí. Ale o ni, o Irmu. A ten někdo je ten velký laskavý muž.

Poprvé v životě se Irma schoulila do mužské náruče. Přesněji schovala se. Do bezpečí. Už se jí nikdy nic zlého nestane. Už s ničím nemusí bojovat. Ten velký muž ji ubrání.

Snad se tak cítí malé dítě v náručí velkého, silného otce. Irma to nepoznala. Nebo si to nepamatovala. Irmin otec zahynul za války, když jí bylo šest let.

A teď, ve svých pětatřiceti letech, se konečně objevil muž, který jí nahradí otce, učitele a… milence.

Když od něho odcházela, jasně si uvědomovala, že je z ní konečně ženská. Dcery, manžel, domácnost a překládání nepřestaly být pro Irmu důležité. Jen se v jejích myšlenkách odsunuly do druhého plánu.

Nedalo se říct, že pořád myslela na Krona. Nemyslela – byl pořád s ní. Nebo v ní?

Jednou dvakrát měsíčně jezdila ke Kronovi. Na hodiny správné výslovnosti. A nikdo netušil, že to nebyly hodiny správné výslovnosti, ale milování.

Nemilovali se pokaždé – někdy si jen tak povídali.

Vyprávěl Irmě o svých rodičích. Z domu odešel za války. Se stejně starými sedmnáctiletými spolužáky z gymnázia založili odbojovou skupinu. „Něco jako v románu Mladá garda od ruského Fadějeva,“ smál se. „Četla jsi to?“

„Měli jsme to v osnovách,“ přikývla Irma. „Ale víš, že první vydání románu zabavili a zakázali, protože v něm nebyla vedoucí úlohu strany? Fadějeva přinutili celý román předělat. Neměl na vybranou. Román přepsal a spáchal sebevraždu.“

„No, o naší skupině se taky moc nemluvilo. Jen v Anglii, kam jsme odesílali zprávy. Po válce jsme dostali vyznamenání. To nám všem dost uškodilo.“

„Vyznamenání za hrdinný partyzánský boj vám uškodilo?“

„Ano. Našeho velitele sebrali a popravili.“

„V padesátých letech?“ pochopila informovaná Irma.

„Ne. Hned v devětačtyřicátém.“

Tím jejich vyprávění o válečných zážitcích skončilo. Kron Irmu upozornil, že na mládí nerad vzpomíná.

* * *

Vedle Krona Irmu přepadával takový záchvat štěstí, že se jí zastavoval dech. Jednou nevydržela a Kronovi řekla:

„Miluji tě!“

Kron se okamžitě nějak stáhl. Zvážněl.

„Ne,“ řekl.

„Ano,“ vydechla Irma.

„Nedělej to,“ dodal.

Irmě to připadlo legrační. Lásku přece nejde udělat. Buď to člověk cítí, nebo ne.

„Irmo, k něčemu se ti přiznám,“ začal. Teď mi řekne, že mě nemiluje, napadlo ji.

Řekl jí to, ale jinak: „Nevím, co to je, do někoho se zamilovat. Nikdy jsem nikoho nemiloval…“ A začal jí vyprávět o svých přítelkyních. Jen jako dobré kamarádce.

Vyprávěl jí o tanečnici z divadla. Dokonce jí ukázal fotku.

„Je krásná,“ uznala Irma. Dávala si velký pozor, aby ji hlas neprozradil, že žárlí.

Irma si napřed v duchu vynadala. Pak ji napadlo, že se jí Jan Kron hodlá přidělit roli důvěrnice.

Nebo jakési psychoanalytičky?

Proč ne? Přece i s důvěrnicemi muži občas spí. S psycholožkami jejich pacienti.

A učitelé se svými žačkami.

Irma v duchu souhlasila s jakoukoliv rolí. Jen aby ho mohla vidět, povídat si s ním a někdy se i milovat.

Ale něco se v jejich vztahu změnilo. Kron na ni měl málo času. Čím dál, tím míň. Pořád ho zvali na různá představení do mimopražských poloamatérských divadel. Oficiálně jako diváka. Ve skutečnosti jako režiséra. Nebo jen jako rádce.

Bylo jaro. Kron měl hodně práce. Blížil se konec sezony. Upřesňovaly se plány na příští sezonu a připravovala se letní představení. Kron mizel na několik dní.

V překladatelském středisku nabídli Irmě práci na filmovém festivalu.

Řekla to Kronovi, když se k němu konečně dovolala.

„Budeš tam tlumočit?“ zhrozil se.

„Ne,“ uklidnila ho. „Jen překládat. Dialogy do filmu. Anotace.“

„To může být zajímavé,“ uznal.

Irma se ho chtěla zeptat, kdy ho uvidí. Ale Kron najednou dodal: „To vám přeju.“

To nečekané vykání Irmu zaskočilo. Dává jí na vědomí, že je mezi nimi konec?

Nechtěla se ho vzdát. Chystala se mu říct, že až se zase uvidí, bude mu vyprávět o festivalu.

Ale Kron jí poděkoval za zprávu a zavěsil. Jako cizí. A kdo pro něj byla, když ne cizí?

Table of Contents

KAPITOLA I