Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Domov lásky

Vydání první

Copyright © 2006 by Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2114. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The House of Happiness vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., v roce 2006

Český překlad © 2017 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0658-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0659-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Barbara Cartland

Domov lásky

Po celé věky láska inspiruje velké básníky,

umělce a architekty. Láska totiž dokáže každého

podnítit k činům větším, než se mu kdy snilo.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1835

Eugenia Dovedaleová vycházela opatrně po schodech, každý nejprve pečlivě ohledala svou jemnou nožkou. Nesla své pratetě čaj a umírala strachem, že velký mahagonový tác upustí.

Její prateta Cloris si každé odpoledne zdřímla. Vyžadovala, aby ji Eugenia vzbudila přesně ve čtyři hodiny.

Tác připravovala Bridget, její komorná, a dávala na něj stříbrný hrneček, cukřenku a konvičku na mléko. Eugenia ho pak jen odnesla nahoru z přízemí do druhého patra, kde se její prateta Cloris oddávala spánku ve své velké posteli z palisandru.

Eugenia došla k pratetinu pokoji, loktem zatlačila do dveří a vkročila dovnitř.

„Jsi to ty, Eugéénie?“

Chtěla, aby praneteř dostala její jméno, a když se tak nestalo, stará dáma se tvářila, že „francouzsky znějící“ Eugenia nedokáže vyslovit.

„Ano, tetičko Cloris, jsem to já.“

„Donesla jsi mi máslové sušenky od Fortnuma?“

„Ano, tetičko.“

„Skvěle. Nalila bys mi čaj, prosím?“

Eugenia zvedla stříbrný šálek a nalila do něj čaj. „Ano. Ještě něco?“

Prateta si ji změřila pohledem. „Nemůžeš se dočkat, až odsud utečeš?“

„To ne. Ale mamá si přála, abych dnes posvačila s ní.“

Prateta vypadala rozmrzele. „Nuže, samozřejmě že musíš posvačit se svou matkou.“

Eugenia se hotovila k odchodu.

„Eugéénie?“

„Ano, tetičko?“

„Vezmi si jednu sušenku. A podělte se s mamá.“

Eugenia sestupovala ze schodů se sušenkou zabalenou do ubrousku.

Paní Dovedaleová seděla u ohně v malém salonu v prvním patře, který s Eugenií sdílely. Když její dcera vešla dovnitř, vzhlédla.

„Co to máš, Eugenie?“

„Sušenku. Od tetičky Cloris.“

„Jednu pro nás pro obě?“

„Já si nedám, mamá.“

„Předpokládám, že je od Fortnuma?“

„Ano, mamá. Včera jsem je tam koupila.“

Paní Dovedaleová si dramaticky povzdechla. „To jsem se dočkala, že se s mou dcerou zachází jako se služkou.“

„Ale mně to nevadí, mamá. Chodím k Fortnumovi ráda.“

„To nehraje roli. Důležité je, že se můžeš uběhat, abys staré dámě vyřídila všechny pochůzky.“

„Ale mamá, jsem jí vděčná. Poskytla nám domov.“

„Domov? Copak se tomuto dá říkat domov? Když máme na každý den určeno, kolik uhlí můžeme protopit, jako bychom byly děvečky? Když nám dává jíst jen drobty a ředí nám sherry? Když nemůžeš do společnosti, protože je tak lakomá, že neotevře peněženku, aby sis koupila jediné rukavice?“

Eugenia mlčela. Vzala pohrabáč a prohrábla oheň. V krbu se objevil malý plamínek.

„Kdyby nebylo mé dobré přítelkyně, lady Grantonové, sotva bys věděla, co je to vyšší společnost,“ lamentovala paní Dovedaleová. „Nevěděla bys, jak mluvit s hrabětem, jak se ovívat vějířem či jak správně držet vidličku.“

Eugenia potlačila úsměv. Paní Dovedaleová jako by zapomněla, že sama už dávno naučila Eugenii všechny dovednosti, které by – dle názoru své ambiciózní matky – mohla ve společnosti potřebovat.

Prateta Cloris měla ty nejlepší úmysly, ale domácnost, kde vládla, byla prostá a skromná. Lady Grantonová Eugenii a její matku často zvala na čaje a právě na těchto dýcháncích se setkala s většinou lidí svého věku.

„Jen si pomysli, kdysi jsem si oblékala satén a pila čaj s markýzem!“ pokračovala paní Dovedaleová. „Bývala jsem paní svého domu a měla svou vlastní komornou a měděné nádobí!“

Eugenia se zavrtěla na židli. Věděla, co přijde nyní. Lamentace o tom, jak skvělý kdysi vedli život, když ještě žili v hrabství Rutland a pan Dovedale pracoval jako vrchní správce v sídle markýze z Buckbury, v buckburyském opatství.

Buckbury byl jeden z nejvýznamnějších domů v hrabství Rutland. První markýz sloužil jako generál, stal se oblíbencem krále Jindřicha VIII. a získal rozlehlé pozemky v severní Anglii při rušení klášterů.

Současný markýz byl stejně pohledný jako jeho otec a bylo ostudné, že nežil v Anglii, ale na panství své zesnulé matky v podhůří Alp. Paní Dovedaleová ovšem nedokázala pochopit, jak mohl dát před svou domovinou přednost bezpochyby nehostinnému zámečku ve francouzské divočině.

„Takový to byl život v Buckbury,“ tesknila paní Dovedaleová. „Zahradní slavnosti v létě – loďky za soumraku na jezeře – rozsvícené lucerny – obrovské plápolající špalky v krbech v zimě – kočáry přijíždějící po cestě – bály – mihotající se svíce ve svícnech. Vánoční večírky, kam byl zván veškerý personál. Tvůj otec a já jsme u večeře vždy seděli na čestných místech v čele stolu. A markýz byl tak štědrý hostitel. A na poslední slavnost jsi byla pozvána také, pamatuješ?“

Eugenia si natáhla nohy ke krbu. Boty měla prošoupané, až do nich táhlo.

„Pamatuji, mamá.“

Jak by mohla zapomenout? I kdyby jí to její matka neustále nepřipomínala, obraz buckburyského opatství o Vánocích se jí navždy vryl do paměti.

Bylo jí deset a stála v úžasu před vánočním stromkem v hale. Zdál se být nekonečný – dosahoval až ke galerii. Na každé větvi se mihotaly svíčky a v jejich světle se třpytily červené ozdobičky. A vysoko, vysoko nad hlavami – až na vrcholku – zářila stříbrná hvězda.

Eugenia se vplížila na galerii a naklonila se přes balustrádu. Vršek stromu teď měla přímo před očima. Postavila se na špičky, natáhla se a pokusila se vánoční hvězdu chytit.

„Co to děláte, mladá dámo?“ zeptal se nějaký něžný hlas.

Eugenia v první chvíli markýze nepoznala.

Vysoký muž ve třpytivém vyšívaném saku a elegantních bělostných rukavicích vypadal tak úžasně, až se jí zatajil dech.

„Já – chtěla jsem se dotknout té hvězdy,“ vysvětlila mu, „abych zjistila, jestli je ledová. To bych pak věděla, že je to opravdová hvězda.“

Markýz vypadal pobaveně. „Obávám se, že tě musím zklamat. Není to opravdová hvězda. Opravdové hvězdy je složité získat. Musíš mít velké štěstí a narazit na ni, když spadne z oblohy. Ne, tato je ze stříbra. A opravdu bych nerad, abys spadla, až se budeš snažit se jí dotknout.“

Eugenia zachytila v jeho hlase nesouhlas. „Ach, teď když už to vím, se o to nebudu pokoušet,“ ujistila markýze.

„To rád slyším.“

Eugenia pozorovala markýze s hlavou na stranu. „V tom kostýmu vypadáte jako princ,“ řekla nakonec.

„A ty jako princezna,“ zasmál se markýz.

Byla to pravda, Eugenia byla okouzlující. Vlasy jí spadaly z ramen až téměř k pasu jako zlatorudý pláštík a její oči připomínaly obrovské modré lekníny. Na sobě měla modré mušelínové šatečky a na nohou modré saténové střevíčky.

„Děkuji vám. Moje šaty vypadají krásně, když se točím. Mám se zatočit?“

„Ano, prosím,“ řekl markýz a usmál se.

„Eugenie, co to provádíš?“ Paní Dovedaleová se právě vyškrábala po schodech nahoru a zarazila se, když si všimla, jak se její dcera točí.

„Nic, mamá.“

„Viděla jsem, jak se točíš. Takto se dámy nechovají. Prosím omluv se panu markýzi.“

„Ale já jsem se ho předtím zeptala,“ bránila se Eugenia.

„Mohu vás ujistit, paní Dovedaleová, že říká pravdu,“ odvětil markýz vážně, v očích mu však jiskřilo.

Paní Dovedaleová vzala Eugenii za ruku a vlekla ji pryč. Eugenia se jí však vytrhla a běžela zpět k markýzi.

„Pane markýzi,“ oznámila mu, „jednoho dne se za vás provdám. Nikoho jiného nechci.“

„Eugenie!“ vykřikla paní Dovedaleová. Markýz si však dívku vážně prohlížel.

„V tom případě,“ odvětil, „počkám, až vyrosteš.“

Ze snění Eugenii vytrhlo zapraskání, jak se poleno v krbu přelomilo vejpůl. I když si nikdy nestěžovala, byla si dobře vědoma rozdílu mezi překrásným a noblesním Buckbury a malým bytem v Londýně zařízeným omšelými křesly a záplatovanými závěsy.

Jako by paní Dovedaleová věděla, co se její dceři honí hlavou, říkala nahlas právě ta slova, na něž Eugenia myslela.

„V tom případě počkám, až vyrosteš. Přesně to markýz řekl. Samozřejmě to nesplnil. Ale co jiného se dalo čekat?“ ucedila paní Dovedaleová. „Hraběnka se rozhodla, že ho získá pro sebe.“

Hraběnka byla nádherná. Byla přítelkyní markýzovy zesnulé matky, byť byla o hodně mladší, a na Buckbury dorazila měsíc po vánočním plese. A když pak o čtrnáct dní později zamířila do Francie, markýz ji následoval.

Svého správce informoval, že do Francie odjíždí vyřešit rodinné těžkosti a že bude delší dobu pryč. Paní Dovedaleová si však byla jistá, že jede za hraběnkou.

Ať už byly skutečné důvody markýzova odjezdu jakékoli, Buckbury se zavřelo. Nečekaly je žádné zahradní slavnosti ani plesy.

„Vyhnali nás z ráje,“ naříkala paní Dovedaleová. „Jak ubohý život teď povedeme!“

Když tak poslouchala svou matku, Eugenia se nemohla ubránit úžasu nad tím, jak dokonale dokázala zapomenout na svou roli v celém příběhu. Pravda byla taková, že po zavření Buckbury si paní Dovedaleová začala okamžitě stěžovat. Jak měsíce ubíhaly a markýz se stále nevracel, začínala být nesnesitelná. Bez ustání pronásledovala svého ubohého chotě. Copak nemá jiné ambice než být správcem ve ztichlém domě?

Nakonec ho přesvědčila, že je předurčen pro něco většího. Potřebuje jediné – finance, aby se mohl pustit do nějakého výdělečného podniku.

Pan Dovedale se vzdal svého postavení coby vrchní správce a vydal se za zlatem na Aljašku. Jeho žena a dcera zatím odcestovaly do Londýna, kde měly žít s ovdovělou tetou Cloris. Neuběhl však ani půlrok, když je dostihla zpráva, že pan Dovedale zemřel na horečku. Paní Dovedaleová a Eugenia se tak do buckburyského opatství nikdy nevrátily.

„Nikdy se nevrátit domů,“ naříkala paní Dovedaleová, jež její vlastní vzpomínky pohnuly k slzám, „už nikdy nevidět náš Parangon – ráj, kde jsme se ukrývali před krutostí světa.“

Eugenia se loktem opřela o područku křesla, hlavu dala do dlaně a zírala do ohně. Právě Parangon jí chyběl nejvíce, kdykoli vzpomínala na minulost.

Hluboko v buckburyských lesích byl ukryt Parangon – půvabná chalupa, v níž bydlel vrchní správce se svou rodinou. Na zdech se pnuly růže, kolem se proháněli holoubci a zpoza bílého plotu ukusovali šťavnatou trávu jeleni. Eugenia tam mívala kocoura Sugara a malého poníka Buda.

Bývala v Parangonu tak šťastná, že se ze všech sil snažila na něj nevzpomínat. Kdyby jí to tak matka přestala připomínat!

Paní Dovedaleová viděla jedinou cestu ze svého utrpení, a tou byla Eugenia. Dívka byla tak krásná, každý to říkal. Kdyby si to přála, mohla by okouzlit samotného prince z Walesu.

Paní Dovedaleová spřádala plány, aby Eugenia nezůstala bez povšimnutí.

Žádný šlechtic nemohl projít kolem, aniž by si vyslechl, jak je Eugenia dokonalá. A paní Grantonová se nemohla zmínit o žádném vhodném nápadníkovi, aniž by jí paní Dovedaleová nepožádala o seznámení.

Ani jediná cesta do Fortnumovy cukrárny se neobešla bez toho, aby matka Eugenii neukázala tu nějakého lorda, tu hraběte, a během procházek v Kensingtonu musela Eugenia snášet neustálé šťouchání loktem, kdykoli kolem jel vikomt či vévoda.

„Mrkni na něj, drahoušku. Otoč se k němu z profilu. Vstup mu do cesty.“

Machinace její matky Eugenii dráždily a během let si vypěstovala odpor ke každému muži, kterého jí matka doporučila.

Když si nyní opřela hlavu o okenní tabulku, šeptala slova, která si opakovala každý den jako zaříkávadlo: „Nikdy, nikdy se neprovdám za muže, jehož matka schvaluje.“

Paní Dovedaleová seděla u snídaně a přes lorňon hleděla do novin. Náhle nadšeně vyjekla.

„Mamá?“

Paní Dovedaleová si ovívala rukou tvář, jako by ji to, co se právě dočetla, rozpálilo. „Ach bože, jsme zachráněné, bože, jsme zachráněné.“

Eugenia na ni jen zírala. „Jak přesně jsme zachráněné, mamá?“

Paní Dovedaleová hodila na stůl noviny a ukázala na ně. „Tady. Tady. Vidíš? Markýz z Buckbury se vrátil do Anglie a právě nyní je v Londýně!“

Eugenia okamžitě uhodla, na co její matka myslí, a zamračila se. „Určitě už bude starý a šedivý.“

„Starý? Šedivý? Nemůže mu být víc než – nech mě počítat – když jsem ho viděla naposledy, bylo mu jednadvacet – tobě deset – nuže, nebude mu víc než třicet.“

„Stařec,“ povzdechla si Eugenia.

Ale paní Dovedaleová ji neposlouchala. „Musím zajistit, aby ho lady Grantonová pozvala na svůj společenský večírek,“ plánovala. „Určitě to pro nás udělá. A jistě přijde, až se dozví, že tam bude vdova po jeho správci. Jistě na nás nezapomněl. Jistě nezapomněl na tebe.“

„Samozřejmě že na mě zapomněl. A i kdyby nakrásně ne, co to má společného s námi?“

Paní Dovedaleová se zatvářila nejistě. „Na té vánoční oslavě jste se do sebe zahleděli...“

„Mamá, bylo mi deset!“

„Ale už tehdy bylo jasné, že z tebe vyroste krasavice,“ trvala na svém paní Dovedaleová. „A on řekl, že počká.“

Eugenia povytáhla obočí. „Mamá, myslím, že zapomínáte na hraběnku.“

„Ach ano, hraběnka.“ Paní Dovedaleová se na okamžik zanořila do svého křesla, ale hned se jí zase rozjasnila tvář. „Ale i tak se markýz jistě bude cítit povinován pro tebe něco udělat, až se znovu setkáte.“

„Nestojím o žádnou charitu,“ odsekla Eugenia ostře.

Paní Dovedaleová rozhodila rukama a postavila se. „Eugenie, přivádíš mne k zoufalství. Opravdu. Nevíš, co doopravdy chceš.“

S těmi slovy odplula z pokoje.

Co doopravdy chce? Vášeň! Nestojí o krásu, kterou možná získá s perlovými šperky a úžasnými kočáry. Nechce okázalého hraběte nebo ošklivého starého markýze. Toužila, aby její srdce uchvátil někdo, pro něhož je romantika důležitější než postavení, někdo, pro koho je srdce důležitější než rozum.

Zavřela oči a na okamžik si představila svého vášnivého milence.

Rozhodně to nesmí být nikdo, kdo se zamlouvá její matce. Doufala, že její zjevný nedostatek nadšení zabrání matce pokračovat ve spřádání plánů, jak se setkat s markýzem s Buckbury.

Jenže odradit paní Dovedaleovou, když si vzala něco do hlavy, byl téměř nemožný úkol. O dva dny později triumfálně nakráčela do Eugeniina pokoje.

„V úterý pojedeme navštívit lady Grantonovou. Přítomen bude i markýz z Buckbury. A bude to tvůj první společenský večírek.“

Eugenia nezvedla hlavu od knihy. „Nemohu jít. Nemám co na sebe.“

„S tím si nedělej starosti,“ vrátila úder paní Dovedaleová. „Necháme ti přešít mé staré večerní šaty.“

Eugenia otočila stránku. „Pak budu vypadat jako hastroš.“

„Jako hastroš? Samozřejmě že nebudeš vypadat jako hastroš.“

Paní Dovedaleová se ovšem zmýlila. V den, kdy se měl konat večírek, se dokonce i tetička Cloris, které se obyčejně líbilo skoro všechno, zatvářila nejistě.

„Jaká je to barva, Florence?“ zeptala se.

„Holubičí modř,“ odvětila paní Dovedaleová.

„Holubičí modř?“ opakovala prateta Cloris pochybovačně. „To tedy patřičně vybledla.“

„Vybledla? Nesmysl. Připomíná spodní část květiny.“

„To spíše spodní část plesnivého chleba.“

Eugenia měla z celé výměny příjemný pocit zadostiučinění. Šaty měly opravdu barvu plesnivého krajíce, byly šedivé a neslušivé. A ještě k tomu dokonale vyšlé z módy.

Potlačila touhu se rozesmát. Copak na tom záleželo? Na večírku lady Grantonové netoužila ohromit markýze z Buckbury ani nikoho jiného.

Bylo jí jasné, že její vzhled vyvolá posměch, a sama sebe přesvědčila, že jí to nevadí. Cokoli, jen aby neposloužila matčině záměru.

Zdálo se však, že paní Dovedaleovou, která byla přesvědčená, že její dcera vypadá dokonale i v otrhaných hadrech či kuchařské zástěře, poznámky tety Cloris nijak nezviklaly.

„Potřebuje to jen nějaký doplněk na oživení,“ uvažovala. „Nejspíše pěkný šál.“

Prateta Cloris souboj vzdala. „Může si půjčit moje čínské hedvábí,“ řekla nakonec neochotně.

Eugenia zavrtěla hlavou. „Ale tetičko, já opravdu...“

„Nebuď nevděčná, mé dítě,“ napomenula ji teta rychle. „Vezmi si je, než si to rozmyslím.“

Paní Dovedaleová věděla, co dělá. Růžový odstín šály zjemnil nepříjemný dojem ze šatů a kobaltově modrá, jíž byly vyšity květy, skvěle ladila s Eugeniinýma očima.

V očích své matky vypadala Eugenia dokonale.

Přesto však když vstoupila do salonu lady Grantonové v Cavendish House, pohledy, které si ji prohlížely, nebyly zrovna obdivné.

„No tak, Eugenie,“ napomenula ji matka, „neloudej se.“

Eugenia postoupila dále do místnosti s hlavou hrdě vztyčenou. Nedalo se přehlédnout, že je půvabná. V jantarovém světle lamp vynikla její jemná pleť, vlasy se jí leskly jako tekuté zlato a oči zářily jako safíry. Obnošené šaty jen podtrhly její krásu.

Všichni přítomní muži se k ní vrhli, aby se novému objevu představili.

Na opačném konci místnosti se otevřely dvojité dveře vedoucí do knihovny. Z nich se nyní vynořili lord a lady Grantonovi a s nimi ještě jedna postava, vysoký muž aristokratického vzezření. Měl vysoké čelo a inteligentní pozorné šedé oči. Tmavé obočí se téměř stýkalo nad jemným nosem. Pokud by se mělo o jeho vzezření říci něco negativního, pak snad jen tolik, že působil poněkud přísně. Jinak byl příkladem pohledného, dokonalého šlechtice.

Pohledem přelétl shromáždění mladých dam, ale ani jedna ho nezaujala. Ony naopak pochopily, že je to někdo důležitý, a vysílaly k němu toužebné pohledy skryté za dlouhými řasami.

Eugenia byla v kruhu svých obdivovatelů neviditelná.

„Zdá se, že u dveří došlo k nějakému incidentu,“ zasmál se lord Granton. „Řekl bych, že příčinou bude slečna Dovedaleová.“

Vysoký muž povytáhl obočí. „Dovedaleová?“

„Kurážná dívenka,“ dodal lord Granton.

Neznámý muž pohlédl ke dveřím a zopakoval: „Dovedaleová?“

Lady Grantonová pochopila, že má zájem. „Chcete se seznámit?“

Muž sklonil hlavu na stranu. „To bych opravdu rád.“

Mladíci, kteří Eugenii obklopovali, se rozprchli, když k ní přistoupili lady Grantonová a markýz. „Lady Grantonová – jak se máte – je to od vás laskavé – vynikající sherry,“ ozývala se skrumáž hlasů.

Když uslyšela jméno paní Grantonové, paní Dovedaleová, která právě Eugenii rovnala šál, vzhlédla. Jakmile uviděla, kdo stojí vedle její přítelkyně, vykřikla. „Markýz! To je markýz.“

Eugenia, napůl skrytá za svou matkou, ztuhla.

„Markýz!“ vykřikla paní Dovedaleová znovu. „Ach, jak nesmírně mne těší vás znovu vidět.“

Markýz z Buckbury – jímž doopravdy byl – sklonil hlavu na pozdrav.

„Předpokládám, že jste paní Dovedaleová.“

„Ano, to opravdu jsem,“ přitakala paní Dovedaleová a rychle udělala pukrle. „Velmi jsem se změnila, jak brzy poznáte sám. Rány osudu se na nás nešťastně podepsaly.“

„Vskutku?“ zajímal se markýz vážně.

„Jen jediný poklad mi krutá ruka osudu zanechala,“ pokračovala paní Dovedaleová. „Jen jediný poklad mi prozařuje den a dává naději v budoucnost. Má dcera. Eugenia.“

Ukročila do strany a pokynula dívce. Markýz si ji zdvořile prohlížel. Eugenia stála s hlavou skloněnou tak hluboko, že z ní byla vidět jen záplava zlatých vlasů.

Paní Dovedaleová se zasmála. „Drahá Eugenia je tak stydlivá. Eugenie!“

Aniž by vzhlédla, Eugenia udělala přehnané pukrle a zůstala v úklonu. Sukně se kolem ní vlnily jako šedá povodeň.

„Slečno Dovedaleová,“ řekl markýz a natáhl k ní ruku.

Eugenia mu do ní neochotně vložila svou, a když se narovnala z poklony, neochotně mu pohlédla do očí.

Markýz se zatvářil, jako by ho zasáhl blesk. „Skutečný poklad,“ vydechl.

Lady Grantonová a paní Dovedaleová spokojeně přikyvovaly.

Markýz si Eugenii beze slova prohlížel a dívka cítila, jak jí pod jeho pohledem začínají hořet tváře.

„Je mou pýchou a radostí,“ pokračovala paní Dovedaleová. „Nikdo nemá hodnější dceru. Je tak ohleduplná, tak oddaná, tak plná lásky.“

„A kurážná, jak jsem slyšel,“ poznamenal markýz jemně, s očima stále upřenýma na Eugenii.

Paní Dovedaleová se zatvářila pohoršeně. „Kurážná? Nesmysl. Kde jste to slyšel? Je poslušná jako pes a tichá jako myška.“

Eugenii zaplálo v očích. „Mamá, prosím!“

„Copak, dcero? Co jsem řekla? Pouze pravdu. Markýz mne zná a ví, že říkám jen pravdu.“

Paní Dovedaleová na markýze vychytrale pohlédla. „Zdá se, že ani vaše manželka není kurážná, a díky bohu za to.“

Markýz se zamračil. „Má manželka?“

„Jste přece ženatý, ne? Pamatuji si jistou hraběnku...“

Markýzi přes tvář přelétl mrak. „Ne,“ řekl ostře. „Nejsem ženatý.“

Paní Dovedaleová se celá roztřásla ve snaze skrýt své vzrušení. „Starý mládenec. To je mi novina.“

Lady Grantonová si byla dobře vědoma, že to Eugenii není příjemné, a cítila potřebu vmísit se do rozhovoru.

„Jsem si jistá, můj pane, že byste si dal nějaké občerstvení,“ řekla. „V jídelně je připraven bufet.“

„Eugenia by měla jít také,“ rozhodla paní Dovedaleová. „Jí jako ptáček.“

Markýz natáhl k dívce ruku. „Dovolte mi vás doprovodit,“ řekl jí.

Eugenia zaváhala, ale matka ji tajně šťouchla, a tak nabídnutou ruku neochotně přijala.

Byla pevně rozhodnutá skrývat se za maskou okázalého nezájmu, ale když vstoupili do jídelny, oči se jí rozšířily úžasem. Na stole byly malé košíčky s kuřecím, houbami a ančovičkami. Celé šunky a pečená prasata s jablky v tlamách. Pyramidy glazovaného ovoce a stříbrné mísy plné mléčného koktejlu.

Nikdy v životě neviděla tak krásně prostřeno.

Paní Dovedaleová, která kráčela za nimi, vykřikla nadšením.

Markýz si Eugenii zkoumavě prohlížel. „Chodíte často na večírky lady Grantonové?“

„Ne. Chodíme jen – na čaj. Sedíme kolem stříbrné konvice a jíme vdolečky.“

Eugenia si začala nakládat na talíř. Byla tak nadšená z představy, že ochutná všechny delikatesy, které neznala, že ho měla za okamžik vrchovatý.

Markýz ji pobaveně pozoroval. Naopak paní Dovedaleová ji sledovala s rostoucí nervozitou. „Ach – zjevně dnes večer cosi podpořilo její apetit. Pozoruhodné.“

Za chviličku už hrozilo, že se lahůdky z Eugeniina talíře začnou sypat na zem.

„Eugenie, drahoušku, myslím, že už máš dost,“ napomínala ji paní Dovedaleová. „Jsem si jistá, že nechceš, aby si markýz myslel, že jsi – že máš znenadání nějaké podivné chutě.“

„Ale mamá, je tu tolik neobyčejných lahůdek!“ vykřikla Eugenia a ukousla si pořádný kus ančovičkového koláče.

Paní Dovedaleová zděšeně vzala markýze za loket, aby odvedla jeho pozornost od tohoto hrozivého výjevu.

„Jsem si jistá, že – ehm – mají všichni radost, že jste se vrátil do Anglie.“

Markýz se poklonil. „Rád jsem se vrátil, nyní, když jsou mé povinnosti na kontinentě u konce.“

„Povinnosti?“ opakovala paní Dovedaleová bezbarvě.

„Můj bratranec a jeho žena ve Francii nečekaně zemřeli a já se stal opatrovníkem jejich dětí. Chtěl jsem je přivézt na Buckbury, ale brzy se ukázalo, že vytrhnout je z domova, který milují, by bylo příliš kruté. A tak jsem zůstal ve Francii, abych dohlédl na jejich vzdělání. Teď jsou však dospělí – a tak nastal čas vrátit se domů.“

„A tím myslíte Buckbury?“ zeptala se paní Dovedaleová.

„Ano. Samozřejmě mám ještě dům v Londýně, na Lansdowne Square. Ale můj pravý domov je Buckbury.“

Paní Dovedaleová spráskla ruce. „Ach, nemáte ani tušení, jaký ráj pro nás bylo Buckbury.“

Markýz se zamračil. „Vím, že tam byl pan Dovedale spokojený. Proto mne překvapilo, když jsem se dozvěděl, že se odstěhoval.“

Paní Dovedaleová se rozkašlala. „Věci se změnily – když jste odjel. Můj manžel měl pocit – že by měl v životě něco dokázat.“

„Chápu,“ poznamenal markýz. Očima však vyhledal Eugenii.

Paní Dovedaleová málem omdlela, když si všimla, že si dívka hodlá nacpat do pusy obrovské glazované ovoce.

„Zanedbáváš markýze, a to byl tak laskav a doprovodil tě k večeři,“ napomenula ji paní Dovedaleová.

„Omlouvám se, mamá.“

Paní Dovedaleová se obrátila k markýzi. „Jak jsem říkala, můj pane, žít v buckburyském opatství bylo jako žít v ráji. Vzpomínám si na všechny ty vaše skvělé večírky. Tolik mě bavilo pozorovat krásné dámy a urozené pány, když přijížděli v nádherných kočárech. Ach, a jak byl dům krásný o Vánocích! Pamatuješ se na to, Eugenie?“

„Ano, mamá.“

„Poslední vánoční večírek, který jste pořádal, byl první, jehož se Eugenia zúčastnila.“

„Vzpomínám si,“ řekl markýz. Pohled, jímž si nyní Eugenii prohlížel, byl zcela zjevně plný něhy. „Vystoupal jsem na galerii a ona se snažila dotknout hvězdy na vrcholku stromu.“

Paní Dovedaleová spráskla ruce. Obrat v konverzaci ji dokonale nadchl. „Celá Eugenia. Takové zábavné dítě to bylo.“

Eugenia cítila, jak znovu rudne.

„A pamatujete si, můj pane, co vám řekla?“

Eugenia už byla rudá jako pivoňka. Prosím, mamá, ne! modlila se v duchu, ale její prosby nikdo nevyslyšel.

„Pane markýzi, jednoho dne se za vás provdám. Nikoho jiného nechci,“ vykřikla paní Dovedaleová. „Právě tak to řekla. A vy jste na to opáčil: V tom případě počkám, až vyrosteš.“

„Vzpomínám si,“ odtušil markýz vážně.

Eugenii se třásly rty, když promluvila: „To se ale stalo před lety, když jsem byla o hodně mladší, pane. Stejně,“ dodala tiše, „jako vy.“

Na okamžik se rozhostilo šokované ticho. Pak se markýz poklonil. „Madam – slečno Dovedaleová,“ vypravil ze sebe pouze a pak odešel z jídelny.

Eugenia na okamžik pocítila prchavý pocit studu, ten se však rychle rozplynul, když paní Dovedaleová zaskučela a klesla na židli.

„Cos to provedla, Eugenie? Všechno šlo tak dobře. Zničila jsi všechny mé naděje. Starý mládenec! A tak bohatý! A zajímal se o tebe! Ach, cos to jen provedla? Proč musíš pokaždé zničit mou práci?“

Když se matka rozčilovala a zoufale se chytala za srdce, Eugenia pocítila škodolibý pocit vítězství. Znovu se jí podařilo odvrátit její ohavný plán.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Kapitola 1.