Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Dívka, která věděla příliš mnoho

Vydání první

Copyright © 2017 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2115. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Girl Who Knew Too Much vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2017

Český překlad © 2017 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0661-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0662-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Amanda Quick

Dívka, která věděla příliš mnoho

Tuhle knížku věnuju úžasné editorce Cindy Hwangové, která vždy říká: „Jdi do toho!“

Děkuju za to, že ve mě a v tuhle knížku tolik věříš.

1

Abstraktní obraz visící na zdi v ložnici byl nový. Namalovaný krvavou červení.

V elegantním budoáru, vybaveném v bílé barvě, byla krev úplně všude. Vpíjela se do ženiny stříbřité saténové noční košile a koberce pod jejím tělem. Krev ulpívala také na bílém sametovém polstrování elegantního křesílka před hezoučkým malým toaletním stolkem.

Anně Harrisové okamžitě blesklo hlavou, že nakráčela přímo do noční můry. Tohle prostě nemohlo být skutečné. Určitě spí a jenom se jí to zdá.

Jenomže vyrostla na farmě. S dědečkem chodila na lov. Chytala a kuchala ryby. Pomáhala rodit telata. Znala koloběh života a pach smrti.

Přesto nemůže odejít z místnosti, dokud si nebude naprosto jistá. Helen se zhroutila na bok, tváří ke zdi. Anna si klekla vedle těla a natáhla ruku, aby zkontrolovala pulz. Samozřejmě žádný nenašla.

Uviděla však zbraň. Malou. Ležela na koberci nedaleko Heleniny pravé ruky. Anna jednala instinktivně – v tu chvíli jí to rozhodně nemyslelo jasně – a zbraň zvedla.

Tehdy uviděla ten vzkaz. Helen použila vlastní krev, aby na stříbrnou tapetu kousek nad podlahovou lištou napsala zprávu. Uteč.

A v tom okamžiku Anna věděla, že ten dokonalý nový život, který žila poslední rok, byl jen iluzí. Realita byla temná pohádka.

Uteč.

Proběhla chodbou ke své krásné modrobílé ložnici, vytáhla ze skříně kufr a začala do něho házet oblečení. Stejně jako boty a šaty, které měla nyní na sobě, byla většina její garderoby nová, dárek její štědré zaměstnavatelky. Moje osobní asistentka nemůže vypadat, jako že nakupuje v nějakém sekáči, říkala jí Helen při několika příležitostech.

Anna se třásla tak prudce, že skoro nedokázala kufr zavřít. S úsilím se jí ho podařilo zvednout z postele.

Vrátila se ke skříni a z nejvyšší poličky vytáhla krabici od bot. Odhodila víko a chystala se sáhnout dovnitř pro peníze, jež tam schovávala. Když došlo před pár lety ke krachu finančních trhů, ještě jí nebylo ani dvacet, ale stejně jako spousta ostatních, kteří zažili totéž, stále nedůvěřovala bankám. Své drahocenné úspory uchovávala blízko po ruce v krabici od bot.

Při pohledu na to, co bylo uvnitř krabice, ztuhla.

Peníze tam byly, to ano – příliš peněz.

Protože většinu nákladů na živobytí jí platila její zaměstnavatelka, dokázala v posledním roce vždycky většinu platu uspořit, ale ani zdaleka nenašetřila tolik, jako bylo v té krabici. Helen tam musela něco přidat. To bylo jediné vysvětlení, které dávalo smysl.

Kromě peněz objevila ještě malý, v kůži vázaný zápisník a dopis napsaný na Helenině osobním, nákladném papíru.

Drahá Anno,

pokud čteš tyhle řádky, znamená to, že jsem udělala tu největší chybu, jakou může žena udělat – zamilovala jsem se do špatného muže. Obávám se, že nejsem osoba, za kterou jsi mě považovala. Omlouvám se za to, že jsem Ti lhala. Tenhle zápisník, peníze a auto jsou Tvoje. Vezmi nohy na ramena. Uteč, co nejdál to půjde, a ztrať se. Přežiješ jen tehdy, když se staneš někým jiným. Nesmíš nikomu věřit – ani policii, ani FBI. A především nikdy nevěř milenci.

Kéž bych Ti mohla dát úžasné doporučení, které si zasloužíš. Ale pro své bezpečí nesmíš nikdy nikomu prozradit, že jsi pro mě pracovala.

Co se týče toho zápisníku, můžu Ti jen prozradit, že je nebezpečný. Nepředstírám, že jeho obsah chápu. Můžu Ti jen poradit, abys ho zničila, ovšem kdyby došlo k nejhoršímu, mohla bys ho využít při vyjednávání.

Vždycky jsem si myslela, že jsme stejné – osamělé ženy, které se musí spolehnout na vlastní rozum.

Přeju Ti ve Tvém novém životě jen to nejlepší. Uteč, jak nejdál to od tohohle domu půjde, a už se nikdy neohlížej.

S láskou Tvoje

Helen

Helen Spencerová byla odvážná, dobrodružná a smělá – žena moderní doby. Žila svůj život s vášní a nadšením a Anna se v posledním roce ocitla v jejím zářivém, rychle ubíhajícím světě. Pokud Helen tvrdila, že musí utéct, pak bylo rozhodně nezbytné, aby Anna vzala nohy na ramena.

Vysypala obsah krabice od bot do své kabely. Po několika vteřinách váhání přidala dovnitř i Heleninu drobnou zbraň. Zavřela kabelu, vzala ji do jedné ruky, zvedla zavazadlo a pospíšila si do chodby.

Když procházela kolem Heleniny ložnice, snažila se nedívat na tělo, ale nemohla si pomoct.

Helen Spencerová byla úchvatně krásná, andělská blondýnka se zářícíma modrýma očima. Byla bohatá, okouzlující a laskavá a služebnictvu, včetně své asistentky, platila velice dobře. Na oplátku požadovala loajalitu a absolutní diskrétnost ohledně svých zdánlivě drobných výstředností, jakými byly například občasné žádosti o soukromí či podivné cestovní plány.

Stejně jako ostatní v domě – hospodyně ve starším věku a majordom – se Anna k Helen s radostí přidala. Byl to úchvatný život, ale dnes v noci skončil.

Anna sešla po schodech. Vždycky věděla, že to štěstí nepotrvá navěky. Sirotci velice brzy získali realistický pohled na život.

Když dorazila do přízemí, prošla kolem Heleniny pracovny. Nakoukla dovnitř a zjistila, že dvířka trezoru jsou otevřená. Lampička na stolku svítila. V sejfu rozeznala modrou sametovou taštičku.

Zaváhala. Něco jí napovídalo, že by měla zjistit, co je v tom sametovém pytlíčku. Možná že jeho obsah vysvětlí, co se tu dnes v noci stalo. Odložila zavazadlo na podlahu, přešla pracovnu a sáhla do trezoru. Zvedla sametovou taštičku, rozvázala šňůrku, která ji uzavírala, a obrátila taštičku vzhůru nohama nad stolem.

Ve světle lampičky se zableskly smaragdy a diamanty. Náhrdelník byl těžký a měl starodávný vzor. Působil neuvěřitelně draze. Helen měla pár kvalitních šperků, ale Anna si byla jistá, že tuhle ozdobu ještě nikdy neviděla. Neodpovídala Helenině stylu. Možná to bylo rodinné dědictví.

Mnohem naléhavější otázka však byla, proč by vrah otevíral trezor a pak tu nechal tak drahou věc?

Protože šel po něčem jiném, pomyslela si. Po tom zápisníku.

Schovala náhrdelník do sametového pytlíčku a vrátila ho do sejfu.

Pak vyšla zpátky na chodbu, zvedla zavazadlo a pospíšila si ven. Sportovní vůz značky Packard, který jí Helen chtěla dát, čekal na příjezdové cestě. Kufr a krabici od bot odhodila do kufru a usedla za volant – a téměř se zhroutila vděčností a úlevou, když dokonale vyladěný motor nastartoval na první pokus.

Rozsvítila světla, zařadila a vyrazila po dlouhé, klikatící se cestě, pak otevřenou branou a pryč od velkého domu.

Pevně sevřela volant a přinutila se soustředit. Dnes v noci nezjistila všechna tajemství Helen Spencerové, ale narazila na dost z nich, aby jí byla jasná jedna věc: musí se dostat z New Yorku tak daleko, jak jen to bude možné.

Úzká horská cesta se kroutila a zabočovala, zatímco se plazila do údolí. Pro lidi, kteří na to nebyli zvyklí, to byla strašlivá jízda, zvlášť v noci. Jenže Annu učil její dědeček řídit, když jí bylo třináct, a ona cvičila na horských cestičkách. Věděla, jak zvládnout těsné zákruty, a tuhle konkrétní cestu znala velice dobře. Za poslední rok mnohokrát vozila svou zaměstnavatelku tam a zpátky mezi bytem na Manhattanu a odlehlým sídlem.

Helenin oddaný majordom, pan Bartlett, pracoval před Anniným příchodem zároveň jako šofér. Začínal se mu však horšit zrak. Helen uvažovala, že najme nového řidiče, když zaměstnala Annu. Helen s radostí zjistila, že kromě těsnopisu ovládá její osobní asistentka také řízení automobilu. Díky tobě nemusím najímat šoféra, říkávala Anně.

Helen se vždy úzkostlivě snažila udržovat jen tolik zaměstnanců, kolik bylo nezbytně nutné. Nebyla lakomá – vlastně spíše naopak –, ale dala jasně najevo, že nechce, aby se po domě potulovalo moc lidí. Dnes v noci Anně došlo, proč Helen omezila počet lidí ve své domácnosti, skrývala totiž různá tajemství.

Byla jsem neuvěřitelně naivní, pomyslela si Anna.

Vždycky se pyšnila tím, že se dokáže na svět podívat chladnokrevným, realistickým pohledem. Žena v jejím postavení si nemůže dovolit přepych optimismu, naděje a sentimentu. Když posuzovala ostatní, většinou k tomu využívala svoji intuici. Ovšem když udělala chybu, následky bývaly katastrofální.

Dorazila do malé, ospalé vesničky u úpatí hory a sjela na hlavní silnici. Nedokázala vymyslet nějaký cíl, a tak zbůhdarma vybírala uličky a projížděla řadou malých vesniček.

Uteč.

Druhý den dál ujížděla bez rozmyslu, zastavila se, jen aby natankovala a zhltla sendvič. Za soumraku ji však vyčerpání donutilo zajet k nějakému kempu. Majitelé se jí neptali na jméno, žádali jen peníze za soukromou chatku a teplé jídlo.

Zhroutila se na lůžko a neklidně spala až do úsvitu. V horečnatých snech utíkala před neviditelnou hrozbou, zatímco ji Helen pobízela, aby běžela rychleji.

Probudila ji vůně kávy. Zatímco jedla snídani, kterou jí připravil pár, jenž kemp řídil, dorazil muž s rozvážkou novin. Koupila si jedny a rozložila je se směsicí strachu a zvědavosti. Zprávy o smrti Helen Spencerové byly na titulní stránce.

BOHATÁ NEWYORSKÁ LVICE SALONŮ BYLA BRUTÁLNĚ ZAVRAŽDĚNA.OSOBNÍ ASISTENTKA NENÍ K NALEZENÍ. HLEDÁ JI POLICIE. V TREZORU MRTVÉ ŽENY BYL NALEZEN UKRADENÝ NÁHRDELNÍK.

Anně projel žilami šok. Nyní byla podezřelou z vraždy Helen Spencerové. Vybavilo se jí Helenino varování: Nesmíš nikomu věřit – ani policii, ani FBI. Především nesmíš věřit milenci.

Přinejmenším to poslední je hračka, pomyslela si Anna. Žádného milence nemá. Od Bradleyho Thorpea žádného neměla. Ten ponižující debakl byl poslední událostí, kdy její intuice obdivuhodně selhala.

Potlačila rostoucí paniku. Byla hrdou absolventkou Gilbertovy školy pro sekretářky. Gilbertova děvčata nepanikařila. Byla školená, aby dokázala zvládnout i chaos. Věděla, jak si stanovit priority.

Jedno za druhým: bylo na čase vybrat cíl cesty. Nemůže jen tak zbůhdarma jezdit po Západním pobřeží. Když si jen představila, že by celé týdny, měsíce nebo roky utíkala, rozklepala se jí kolena. Peníze navíc nevydrží věčně. Dříve či později bude muset někde zastavit. Nadechnout se. Najít si práci. Začít nový život.

Nebyla jediná, kdo strávil noc v kempu. Ostatní se shromáždili u stolu na snídani, dychtiví znovu vyrazit na cestu. Nenuceně si povídali, vyprávěli si historky z cest. Všechny rozhovory začínaly stejně. Kam jedete?

Kladla se spousta otázek, ale jedna konkrétní vyčnívala, protože vzbudila u stolu zvědavost, údiv a několik souhlasných pokývnutí hlavou.

Než dojedla snídani, rozhodla se. Udělá to, co musela udělat spousta lidí, když byli nuceni začít nové životy. Zamíří do mytické země na západě, kde se pod bezmračnou oblohou třpytí široký modrý oceán a lidem rostou na zahradách pomerančovníky. Do země, v níž šarmantní lidé kouzlí na stříbrném plátně a ve volném čase se oddávají vzrušujícím skandálům. Do země, kde jsou všichni tak zaměstnaní budoucností, že je nebude zajímat, že má nějakou minulost.

Vrátila se zpátky za volant a vyrazila na západ.

Někde cestou přišla na nové jméno. Irene Glassonová. Má hollywoodský šmrnc, pomyslela si.

Dálnici ke své budoucnosti našla přesně tak, jak to tvrdili ostatní cestující – v centru Chicaga.

Route 66 ji odvede až do Kalifornie.

2

„Selhal jsi.“ Graham Enright zkřížil ruce na desce stolu. „Kromě odstranění Spencerové jsi měl získat i ten zápisník.“

Julian stál před portrétem ve stylu art deco, který visel na zdi, a prohlížel si ho s pozorným výrazem znalce umění. Kdyby to bylo nutné, mohl by tak působit. Nejenže získal výborné vzdělání, jež zahrnovalo i schopnost ocenit dokonalé umění, ale navíc byl rozený herec.

Od dovedně sestříhaných blond vlasů až po elegantní oblek s dokonale uvázanou kravatou a delikátním kapesníčkem v kapsičce vypadal, jako by hrál ve volném čase polo. Přízvuk a způsoby jasně vyjadřovaly, že je příslušníkem smetánky z Východního pobřeží, a to nebyla žádná hra. Julianovi předkové nedorazili do Nového světa přímo na Mayflower, ale nacházeli se na palubě plachetnice, která připlula krátce poté.

„Předpokládal jsem, že ten zápisník bude v trezoru Spencerové,“ prohlásil Julian. Vypadal a zněl, jako by ho ten rozhovor nudil. „Bylo to logické místo, a tak jsem se do něj vloupal. Mimochodem, zabralo mi to jenom pár minut. Když jsem zjistil, že tam ten zatracený zápisník není, prohledal jsem pracovnu a ložnici Spencerové. Nemohl jsem projít celý dům. To staré sídlo je obrovské.“

„Spencerová měla nejspíš druhý trezor, možná ukrytý v podlaze.“

Julian zhluboka potáhl ze své cigarety. Byla francouzská. Velice drahá. Velice exkluzivní.

„Co jsi čekal, že udělám?“ zeptal se. Neodtrhl pohled od portrétu. „Že vytrhám všechna prkna v podlaze, jestli tam není schovaný nějaký trezor? Pardon, nejsem žádný tesař. Nepřestavuju domy.“

„Neměl ses Spencerové zbavovat, dokud jsi nedržel ten zápisník v ruce.“

„Spencerová měla v zásuvce psacího stolu zbraň. Začala mít podezření. Došla si pro ni. Neměl jsem na výběr. Není to moje chyba, že jsem ten zatracený notes nemohl najít.“

„Klient z toho nebude mít radost.“

„To je tvůj problém, ne můj. Ty to vedeš. Já jsem jenom agent v akci, vzpomínáš? Pravda, jsem tvůj jediný agent v akci, přesto jsem jenom najatá výpomoc.“

Graham tu jízlivou poznámku ignoroval. „Enright & Enright se zavázali, že získají ten zápisník a zbaví se kohokoliv, kdo by se k němu mohl dostat. Očekávám, že ten úkol splníš.“

Julian se otočil. „Rád to víc prošetřím, ale chci něco na oplátku.“

Graham s úsilím potlačil vztek. Nebyl v pozici, kdy by mohl vyjednávat. Pověst Enright & Enright byla v sázce.

„Co chceš?“ zeptal se Graham.

„Povýšení na viceprezidenta firmy.“

Graham předstíral, že se nad tím zamýšlí. Pak krátce přikývl.

„Tak dobře,“ řekl. „Ale očekávám výsledky a očekávám je rychle.“

Julianova smyslná ústa se mírně stáhla. Zelené oči mu zazářily pobavením. „Ty jsi kvůli tomuhle úkolu vážně nervózní, že ano?“

„Chci, aby byl uspokojivě uzavřen, to ano. Je to nový klient, co nemá hluboko do kapes a má široko sahající zájmy. Jestli se nám to podaří, v budoucnu bychom mohli získat víc práce.“

„Zdá se, že chceš tohohle klienta vážně chytit na udičku. Proč je to tak důležité?“

„Firma má zlatou příležitost expandovat mezinárodně.“

Tím si získal Julianovu pozornost, přesně jak Graham tušil.

„Tenhle klient má mezinárodní zájmy?“ zeptal se Julian.

Graham si dovolil drobný, spokojený úsměv. „To tedy má.“

„O jakých zájmech to tu mluvíme?“

„Různé typy. Čteš noviny. Moderní svět je nejisté místo.“

Julian nad tím mávl rukou. „To není žádná novinka. Svět byl vždycky nejisté místo. Ale až doteď se Enright & Enright soustředili jen na aktivity na území Spojených států.“

Graham odstrčil židli a vstal. Postavil se k oknu. Měl úžasný výhled na New York City, ale před svýma očima viděl Evropu, Střední východ, Rusko a dál – až na Daleký východ. Měl v plánu zařídit, aby firma využila příležitostí, jež se v budoucnu objeví. Bude to jeho odkaz, pomyslel si, odkaz, který přenechá svému synovi a dědici, který pak zajistí budoucnost generacím Enrightů.

Ne že by hodlal předat to dědictví svému potomkovi v nějaké blízké době. Graham byl stále na vrcholu svých sil, zdravý a v kondici. Pocházel z dlouhověké rodiny. Bohužel muži z rodu Enrightů nebyli příliš plodní. Se dvěma ženami – oběma zesnulými – dokázal zplodit pouze jednoho dědice.

Právní firmu Enright & Enright založil jeho otec, Neville Enright, ve zmatku následujícím po občanské válce. Neville chápal, že touha po penězích, po moci a po pomstě jsou formy chtíče, a tudíž neměnné rysy lidské povahy. Společnosti, které se starají o tyhle základní potřeby, budou vždycky prosperovat, bez ohledu na pády akciových trhů nebo války.

Na povrchu vypadali Enright & Enright jako vážená právní firma, jež se specializuje na řízení majetku exkluzivní, bohaté klientely. Navíc však poskytovali velice diskrétní služby těm, kteří se neváhali uchýlit k jakýmkoliv prostředkům, aby dosáhli svých cílů, pokud si přitom nezašpiní ruce. Za štědrý poplatek byli Enright & Enright ochotni odvést za své klienty špinavou práci.

Po první světové válce, o níž se lidé domnívali, že bude poslední, začalo být Grahamovi jasné, že v budoucnu přijdou další války a že po službách Enright & Enright bude vysoká poptávka.

Také začalo být očividné, že rychlé pokroky v moderních technologiích – rychlejších způsobech přepravy a komunikace stejně jako efektivnějších zbraních – otevřou nové trhy a nové příležitosti.

„Časy se mění,“ prohlásil. „A společnost se musí taky změnit. Abychom to udělali, musíme rozvíjet vztahy s klienty, jako je ten, který nám zadal získat ten zápisník.“

„Klient s mezinárodními zájmy,“ zopakoval Julian tiše. „Velice zajímavé.“

Už nezněl znuděně. V jeho hlase se ozývalo něco nového. Očekávání. Grahama to potěšilo a taky se mu docela dost ulevilo. Spokojeně se otočil.

„Jediný způsob, jak si tohoto klienta udržet, je najít ten zápisník a zbavit se každého, kdo by mohl tušit jeho cenu,“ prohlásil. „Samozřejmě máš k dispozici veškeré zdroje společnosti.“

Julian zamířil ke dveřím. „Pustím se do toho okamžitě.“

„Ještě minutku, jestli dovolíš.“

Julian se zarazil s rukou na klice. „O co jde?“

„Máš tušení, kde bys měl začít s pátráním?“

„Ano, vlastně mám,“ přikývl Julian. „Spencerová zaměstnávala jenom tři lidi. Jeden z nich se ztratil.“

Graham se napjal. „Který?“

„Ta osobní asistentka, Anna Harrisová. Je to sirotek bez rodiny a vzhledem k její práci nemá moc peněz, pokud je neukradla Spencerové. Je jediný člen personálu, který zmizel, takže je pravděpodobné, že ten notes má ona.“

„Aha.“

„Jde o to, že ta Anna Harrisová není profesionálka jako Spencerová. Nebude vědět, jak nabídnout k prodeji tak nebezpečný kousek, jako je ten zápisník, aniž by se neprozradila před osobou, která bude dávat pozor, až se ty záznamy objeví na černém trhu.“

„Před někým, jako jsi ty.“

„Díky firemním kontaktům můžu na tuhle část dohlédnout. Neboj se, Anna Harrisová a ten zápisník se dříve či později objeví, a až se tak stane, o oba problémy se postarám.“

„Proč ses o tom nezmínil dřív?“

Julian se usmál svým úsměvem padlého anděla. „Protože jsem chtěl zjistit, jak je pro tebe tenhle kontrakt důležitý.“

„Aha. Proč si myslíš, že tahle Anna Harrisová zná cenu toho zápisníku?“

„Jsem si tím jistý, protože utekla, aniž by si vzala náhrdelník v trezoru. Musela ho vidět. Proč by chudá asistentka nechala tak cennou věc na místě, pokud by si nemyslela, že má na prodej něco mnohem drahocennějšího?“

„Dobrá poznámka,“ konstatoval Graham. „Ale musím říct, že mě překvapuje, že Spencerová prozradila pravdu o tom zápisníku své sekretářce.“

Julian nadzvedl obočí. „Vážně? Oba víme, že dříve nebo později osobní asistentky zjistí všechna tajemství svých zaměstnavatelů.“

Graham zabručel. „To je pravda.“

Jaká škoda, že přednosti, jimiž by se měla pyšnit každá dobrá sekretářka – inteligence, organizační schopnosti a dovednost předvídat potřeby svých šéfů ještě dřív, než si je vlastně uvědomí – jsou tytéž vlastnosti, které nakonec způsobí potíže.

Vždycky si dával pozor na to, aby najímal jen zkušené svobodné ženy, které neměly žádnou rodinu či společenské kontakty. Jeho současná asistentka toho byla dokonalým příkladem. Raině Kirkové bylo přes třicet a byla na světě úplně sama. V jejím životě nefiguroval žádný muž ani blízcí příbuzní. Až bude na čase ji vyhodit, nenastanou žádné potíže.

„Neboj se,“ řekl Julian. „Anna Harrisová je jenom sekretářka, která utekla s věcmi své zaměstnavatelky. Teď se bude ze všeho nejdřív snažit prodat ten zápisník. Jenže nebude mít ani nejmenší tušení, kde najít kupce na tak exotickou věcičku. Až se bude snažit prozkoumat terén, velice brzy se prozradí.“

„Doufejme, že máš pravdu. Ještě jedna věc.“

Julian se už chystal otevřít dveře. Poměrně teatrálně si povzdechl a zase se otočil ke Grahamovi.

„O co jde?“ zeptal se.

„Bylo absolutně nezbytné natropit s tou Spencerovou tolik povyku? Ta vražda je na titulních stránkách všech novin, protože se policie domnívá, že ten, kdo ji zabil, je vraždící maniak.“

„Což je odvrátí od skutečného důvodu té vraždy,“ vysvětlil Julian s přehnanou trpělivostí. „A o to právě šlo. Teď hledají nějakého šílence – nebo možná šílenou ženskou. S tím zápisníkem si to nijak nespojí.“

Vyšel do prostoru recepce. Graham sledoval, jak se na Rainu vřele, svůdně usmál, než zavřel dveře.

Graham se posadil za stůl. Julianovo vysvětlení krvavé smrti bylo rozumné, mohl však použít trochu méně okázalý způsob. Nehoda v autě nebo sebevražda by se možná objevily na titulních stránkách – Helen Spencerová pocházela z vyšší společnosti – ale policie by do toho nešťourala.

Došlo mu, že největší starosti mu dělá Julianova záliba v šokujících situacích. Očividně si to vzrušení z vraždy užíval. Graham to chápal. Mladí jsme jenom jednou, připomněl si. Nicméně už bylo na čase, aby Julian dospěl a naučil se ovládat svoji impulzivní povahu.

Graham pozoroval svůj portrét visící na zdi. Malířka, Tamara de Lempicková, díky svému talentu zachytila jeho auru záhadnosti a kouzla. Vypadal mužně a temně smyslně zároveň. Světlo proměnilo jeho světlé vlasy ve zlato. Jeho zelené oči zářily jako drahokamy. Lempicková ho nazvala během sezení Lucifer a pokoušela se ho svést. Její románky se staly v uměleckém světě legendou. Při té vzpomínce se usmál.

Radši vládnout v pekle, pomyslel si, zvlášť pokud člověk řídil tak výdělečnou verzi záhrobí.

Myšlenky na nebe a peklo ho nijak netrápily, protože nebyl nábožensky založený. Ani se nepovažoval za ješitného člověka, ovšem musel připustit, že ho ten portrét docela potěšil. Byl o nějakých třicet let starší než Julian, ale podoba mezi těmi dvěma byla nezaměnitelná. Kdokoliv by uviděl Juliana vedle portrétu Lempickové, okamžitě by pochopil pravdu.

Jaký otec, takový syn.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2