Daniel Majling

Ruzká klazika

Antológia poviedok

Vybral a z ruštiny preložil Daniel Majling

Ukážka z elektronickej knihy

Predslov

S ruzkou klazikou som sa prvýkrát stretol pred piatimi rokmi, v čase, keď sa o nej nepísalo ani zďaleka tak často ako dnes. Kolegyňa, ktorá v tom čase učila na FIF UK ruský jazyk a literatúru, mi raz rozprávala bizarnú historku o študentovi, ktorý jej na skúške z klasickej ruskej literatúry zasvätene a sebavedome prerozprával akýsi nechutný príbeh plný fekálneho humoru a tých najzvrátenejších obscénností a bohorovne tvrdil, že ho napísal Dostojevskij. Kolegyňa by to za iných okolností pokladala za obyčajnú drzosť študenta, ktorý sa nenaučil na skúšku a snaží sa blafovať, ibaže študent patril k tým najpoctivejším v ročníku a nikdy predtým u neho takéto správanie nepozorovala.

Čoskoro by som na túto príhodu zabudol, keby som asi o rok nato nečítal v novinách správu o kamióne, ktorý colná polícia zadržala na hraničnom priechode vo Vyšnom Nemeckom. Colníci tam pomerne často narazia na kamión, ktorý vezie lacné kópie značkového oblečenia z Číny (adidad, nikhe), tentokrát však v kamióne neboli kópie šiat, ani parfumov – boli tam knihy. Dostojevzski, Tolsztoi, Toorgenef – lacné náhrady trvalých literárnych hodnôt pre ľudí, ktorí si nemôžu dovoliť čítať skutočnú, čitateľsky náročnú ruskú klasiku. Môj známy – novinár – mi povedal, že hlavne na odľahlých gemerských a novohradských dedinách sa pomerne často stretol s ľuďmi, ktorí mali na poličke nejakého „Čehova“ a mysleli si, že keď si prečítali tieto lacné zlátaniny, sú kompetentní zasvätene diskutovať o veľkých témach ruskej klasiky, ako sú Boh, láska, nesmrteľnosť, zločin, trest a smrť. Nedali si vysvetliť, že skutočný Čechov má v mene o jedno „c“ viac a že nikdy nenapísal obscénnu poviedku o kozákovi, ktorého najvernejším druhom je jeho kôň. (Nebudem radšej rozvádzať, o čom tá poviedka bola.) S ľuďmi odchovanými na takýchto lacných kópiách ruskej klasiky, alebo – ako ju novinári v poslednom čase nazvali: ruzkej klaziky – sa potom ťažko diskutuje o veľkých otázkach bytia, pretože ruzká klazika síce na prvý pohľad skutočne výberom tém, postáv a prostredia pripomína Dostojevského, Tolstého, či Turgeneva, ale jej hodnoty prestávajú byť aktuálnymi už po druhom prečítaní.

Pár mesiacov po objavení kamióna s fejkovou ruskou klasikou ma priateľ z mimovládnej organizácie upozornil na neľudské podmienky, v ktorých sa táto fejková klasika píše. Autori, ktorí sa falšovaním ruskej klasiky živia, sa vraj pravidelne zúčastňujú na tvorivých campoch v odľahlých končinách severovýchodnej Číny. Správy o týchto campoch priniesol začiatkom minulého roka reportér Amnesty International, ktorý v jednom z týchto campov istý čas pobudol, vydávajúc sa za emeritného profesora ruskej literatúry so špecializáciou na Gončarova.

Do campov prijímajú väčšinou emeritných profesorov literatúry, najlepšie epileptikov, ktorých nútia piť litre vodky, zakladať anarchistické krúžky a hádať sa o existencii Boha, aby sa čo najviac priblížili životným podmienkam, za ktorých sa písala skutočná ruská klasika. Smiešne honoráre, ktoré zarobia písaním, ich prinútia prehrať v miestnom kasíne, vernej replike toho drážďanského, v ktorom rozhádzal svoje honoráre F. M. Dostojevskij. Keď už starí a vyčerpaní spisovatelia nevládzu písať, vpustia vraj medzi nich ešte krásnu cynickú osudovú ženu, ktorá im vyrve z hrude srdce a posledný román.

Pre slovenského čitateľa je na tomto prípade pikantné aj to, že do písania týchto literárnych falzifikátov bol zapojený aj istý tunajší literát. Z ohľadu na jeho rodinu meno tohto literárneho nádenníka neuvádzam, napokon, tento človek si vytrpel svoje a prednedávnom zomrel na zápal pľúc spôsobený veľkým nervovým vypätím. Bol to vraj skvelý imitátor Solženicyna a Bunina. (Rozhovor s ním uverejňujeme v doslove k tejto publikácii a snáď čitateľovi umožní aspoň trochu nahliadnuť do myslenia človeka, ktorý je životnými okolnosťami prinútený falšovať skutočné hodnoty a predstierať, že je klasik.)

Predkladáme teda verejnosti tento útly zväzoček – antológiu ruzkej klaziky, nielen ako svedectvo o bizarnosti jednej slepej uličky, do ktorej súčasnú literatúru zahnal bezbrehý kapitalizmus, ale aj – a to najmä – ako varovanie pre ďalšie generácie literátov.

Ján Štrasserr

LÁSKA JE VEĽKÁ ČARODEJKA

Keď hlavná redaktorka veľkého petrohradského vydavateľstva Obzor Larisa Dmitrijevna Glodkovová slušne, ale dôrazne odmietla vyznanie lásky Leva Ľvoviča, jedného z najväčších žijúcich ruských spisovateľov, videla, ako sa tento velikán pred ňou v kancelárii doslova zmenšil. Možno to bolo tým, že mu spľasklo ego nafukované tlupou kritikov do gigantických rozmerov, alebo to bolo tým, že láska skutočne naplňovala v tých dňoch vnútro Leva Ľvoviča a keď ňou Larisa pohrdla, zabila tým veľkú časť samého Leva. Skrátka, maličký, ľahučký a prázdny Lev Ľvovič len čosi zamrmlal, otočil sa a vyšiel z redakcie ako zbitý pes.

Hoci ju Lev fyzicky nikdy nepriťahoval, za iných okolností by možno Larisa podľahla pokušeniu ukazovať sa na večierkoch s najobletovanejším žijúcim literátom, ale v momentálnej situácii nemohla inak, len jeho lásku odmietnuť. Jej srdce bolo už zadané. Sama už niekoľko mesiacov tajne milovala Genadija Samsonova, šéfredaktora vo vydavateľstve Obzor. Milovala jeho melancholický pohľad, ktorým prezeral rukopisy mladých, začínajúcich autorov, jeho jemné a kultivované pohyby, ktorými bral zo stola svoju korektorskú ceruzku. Milovala však aj jeho autoritu, keď sa autorom zlomyseľne posmieval a bez zaváhania hádzal do ohňa zlátaniny, nad ktorými sedel nejaký začínajúci pisárik možno celé mesiace a o ktorých veril, že sa mu do nich podarilo vtesnať celú podstatu všehomíra. Larisa Dmitrijevna skrátka milovala Genadija ako takého, jeho citlivú i agresívnu stránku.

To, čo Larisa nevedela pochopiť, bola skutočnosť, že Genadijov najobľúbenejší autor bol práve Lev Ľvovič. Genadij nemal práce Leva Ľvoviča len rád, on bol nimi doslova posadnutý. Hneď ako prišla do redakcie obálka s Levovým novým rukopisom, Genadija prestal zaujímať ostatný svet. Nasledujúce dni bol ako v tranze.

Medzi nami, Genadijova láska k prácam Leva Ľvoviča bola pravdepodobne len prenosom jeho homosexuálnych citov, ktoré k tomuto spisovateľovi prechovával, ale Larisa to nemohla tušiť a netušil to možno ani Genadij, pretože v čase, keď sa tento príbeh odohrával, ľudstvo toho o latentných homosexuáloch ešte veľa nevedelo.

V čase Larisinho odmietnutia sa Genadij už niekoľko dní tešil na nový rukopis Leva Ľvoviča. Veľa si od neho sľuboval. Mal to byť veľký spoločenský román o revolúcii. Dar veľkého spisovateľa svojmu ľudu pri štyridsiatom výročí slávnych udalostí. Rukopis však neprichádzal a darmo Genadij denne kontroloval poštu, rukopis neprišiel ani o týždeň, ani o dva týždne, ba ani o mesiac.

Lev za ten čas ležal doma vo svojej pracovni a nemohol písať. Stále myslel na Larisu a pretože mohol písať len o smrti a láske, o jediných dvoch témach, o ktorých má zmysel písať, každý pokus napísať aspoň zopár viet mu bolestne pripomínal jeho vlastné milostné zlyhanie. Keď ho znepokojený Genadij Samsonov po mesiaci navštívil, ležal schúlený na posteli v dávno neprezlečenej bielizni a až k dverám sa od neho šíril taký zápach, že Genadij musel otvoriť okno, aby sa v miestnosti dalo vydržať. Genadijovi trvalo pol hodiny, kým z neho vypáčil príčinu jeho melanchólie – nešťastnú lásku k Larise.

Genadij sa rozzúril do nepríčetnosti a ešte zahorúca – poháňaný spolovice hnevom, spolovice žiarlivosťou – bežal za svojou nadriadenou a poriadne ju spucoval, nadávajúc jej do obyčajných provinčných, malomeštiackych kuriev, ktoré sa nevedia rozísť elegantne až po tom, čo génia inšpirujú k výkonu... On sám je vraj šokovaný, ako sa mohol najväčší ruský spisovateľ zamilovať do takej nepoetickej, tupej, primitívnej ženy, do ktorej by on osobne nestrčil svoj úd, ani keby tým mal zachrániť matku pred popravou... A tak ďalej, a tak ďalej...

Áno, Larisu jeho slová trochu zranili. Po odchode Genadija sa najskôr rozplakala, ale pretože nemohla pripustiť, že Genadij môže byť taký hulvát, aby mal tie slová z vlastnej hlavy, nahovorila si, že vo svojom príhovore len citoval zatrpknutého Leva Ľvoviča. Okamžite Levovi zatelefonovala, že je tá najodpornejšia špina, akú kedy stretla; že dúfala, že je aspoň trochu muž, ktorý jej dokáže povedať veci priamo do očí, a nie chuj, ktorý ju ohovorí pred druhými, a že by s ním nechcela nič mať, ani keby bol posledný muž na zemi. Svoj telefonát zakončila slovami: „Aspoň sa obes ako chlap.“ Takže keď Genadij Samsonov pribehol o štvrť hodiny do bytu Leva Ľvoviča, aby mu zvestoval, že sa za jeho bolestné odmietnutie pomstil, a všetko je už zasa v poriadku, našiel Leva Ľvoviča v ešte ťažšej depresii, ako ho zanechal.

Takto bola celá trojka citovo i profesionálne paralyzovaná. Genadij a s ním celý literárny svet márne čakali na ďalšie dielo Leva Ľvoviča; Lev sa márne snažil rozfúkať plamienok lásky v srdci Larisy Dmitrijevny a Larisa darmo čakala na deň, keď ju Genadij Samsonov prestane v redakcii ignorovať.

Po dvoch mesiacoch vzájomného týrania sa však Larise prisnil spôsob, ako rozťať tento gordický uzol tak, aby Lev začal písať a zároveň sa aspoň sčasti naplnila jeho túžba po jej tele; aby ona začala znova vydávať a aspoň trochu si ju všimol Genadij Samsonov; a aby Genadij Samsonov mohol čítať svojho milovaného autora a naplnil pri tom aj vydavateľkinu túžbu po nehe.

Ešte ten istý deň zašla Larisa za Levom. Nemohol uveriť vlastným očiam, keď ju uvidel stáť na prahu svojho bytu. Ešte menej však svojim očiam veril to, že si Larisa skutočne pred ním rozopla najvrchnejší gombík na blúzke a vyzvala ho, aby začal písať na jej krk. Hocičo. Prvý príbeh, ktorý mu zíde na um.

Šokovaný Lev chytil do rúk pero a roztrasenou rukou napísal na krk Larisy Dmitrijevny prvých pár viet o akejsi komsomolke z Podnesterska, ktorá sa narodila chromému otcovi – pijanovi a epileptickej matke – morfinistke. Keď popísal krk týmto stručným náčrtom hlavnej hrdinky, Larisa rozopla ďalšie dva gombíky a vyzliekla si blúzku. Ďalšie vety o komsomolkinom neradostnom detstve sa vlnili okolo Larisinej kľúčnej kosti. Larisina koža bola hebká, ale pevná a pružná, hrot pera na nej zanechával zreteľnú stopu. Lev tušil, čo bude nasledovať ďalej, ale nechcel tomu veriť. Larisa si však skutočne vyzliekla podprsenku, čím sa pred Levom rozlial dostatočný priestor na to, aby rozvinul dej a postavy naplnil životom. Keď sa riadok jemne stáčal okolo Larisinej bradavky, do života mladej komsomolky práve vstupoval mladý kozák Feďka.

Na bruchu Larisy Dmitrijevny sa Lev zaskvel detailnými opismi prostredia, šumeli tam brezy, riečka sa malebne obtáčala okolo dedinky, po nebi plávali biele obláčky. Typické ticho pred búrkou. Bielogvardejci začali masakrovať tehotné a znásilňovať neplnoleté až tesne nad ohanbím, kozácke kone preskakovali jazvu po Larisinej operácii slepého čreva. Lev dorazil až k Larisiným nohavičkám. Spoza ich okraja vytŕčalo niekoľko chĺpkov. Všetko bolo pripravené na vyvrcholenie prvej kapitoly. Larisa si pomaly, no vecne a bez akéhokoľvek náznaku koketérie stiahla nohavičky. Vrcholne vzrušený Lev písal ako šialený, riadky ako stádo koní preskočili ryhu, ktorá na Larisinej koži ostala po gumičke nohavičiek, a hnali sa k svojmu cieľu. Ešte nikdy Lev nenapísal nič, čo by tak mocne a nervne pulzovalo životom, ako práve koniec prvej kapitoly príbehu o mladej komsomolke.

Keď bola Larisa Dmitrijevna celá popísaná, obliekla si ľahké vzdušné šaty, aby text nepoškodila a ponáhľala sa do vydavateľstva.

Redaktor Genadij Samsonov sedel bez pohybu za svojím stolom. Bol zachmúrený a depresívny a už od obeda popíjal. Fľaša vodky, ktorá pred ním stála, bola už skoro prázdna. Keď do prázdnej redakcie vošla Larisa Dmitrijevna, odbil ju krátkym, opovržlivým pohľadom. Neznášal tú prízemnú ženskú. Keď mu Larisa povedala, že mu nesie prvú kapitolu nového románu Leva Ľvoviča, v prvej chvíli jej neveril. „Kde?“ opýtal sa a obočie mu vystrelilo doprostred čela. Keď si Larisa začala vyzliekať smiešnu tógu, do ktorej bola zahalená, Genadij bol presvedčený, že sa tá sprostá ženská len opila a teraz ho prišla do redakcie zvádzať. Na svoj obrovský údiv však pod šatami skutočne zazrel čosi ako text. Larisa podišla k nemu dostatočne blízko na to, aby si Genadij mohol prečítať prvé vety poviedky. Keď na svojej koži pocítila Genadijov vzrušený dych, vedela, že spoznal Levov rukopis. Genadij schytil Larisu do svojich mocných, chlpatých rúk a opatrne si ju položil na písací stôl. Prstami nežne kĺzal po riadkoch na Larisinej koži. Priamo na jej tele robil aj korektúry a Larisa slastne zastonala vždy, keď Genadij na nej škrtol nejasnú vetnú konštrukciu alebo opravil pravopisnú chybu. Očarený jej pohlavím, písal Lev na vydavateľkiných intímnych partiách drobučkým písmom, takže aj redaktor sa na týchto miestach zdržal najdlhšie. Musel si na husto nakopené drobučké riadky vziať lupu a ukazovať na ne pri čítaní prstom, a tak priviedol Larisu na vrchol rozkoše. Keď bolo po všetkom, Genadij si Larisu prečítal ešte raz a celý text starostlivo prepísal na stroji.

Takto sa Larise podarilo spojiť Genadijovu lásku ku knihám s jej vlastným telom. A pretože Lev bol pomerne náruživý spisovateľ a k Larisinmu podbrušku sa musel prepísať najmenej raz za dva dni, román v tomto zvláštnom intelektuálno-sexuálnom trojzväzku rástol.

Bohužiaľ, nič netrvá večne a 31. januára 1956 svitol deň, ktorý môže za to, že jeden z najväčších románov našej národnej literatúry ostal nedokončený. Komsomolka práve sama s revolverom vzdorovala jednotke bielogvardejcov, keď Genadij Samsonov narazil v texte na niečo, na čo u Leva nebol zvyknutý. Lev písal v jasných, jednoduchých vetách. Len málokedy používal súvetie. A ak ho aj použil, oddeľoval v ňom vety len jednoduchými čiarkami. Zrazu však Genadij narazil na Larisinom ľavom prsníku na bodkočiarku. Lev nikdy nepoužíval bodkočiarku. Genadij si ešte raz prečítal celú vetu, ale nenašiel v nej jediný dôvod, prečo by mala byť veta rozdelená práve bodkočiarkou a nie jednoduchou čiarkou. Čo si to len ten Lev vymyslel, bleslo mu hlavou. Genadij bol autoritatívny redaktor, jazykový purista, ktorý by si nikdy neodpustil, že pustil do sveta text s gramatickou chybou, a tak ráznym pohybom bodkočiarku preškrtol. Bohužiaľ, v domnení, že ide o nesprávne použitú interpunkciu, preškrtol na koži Larisy Dmitrijevny materské znamienko. Znamienko začalo krvácať a hnisať. Larisa dostala rakovinu kože, ktorá napriek úsiliu petrohradských lekárov veľmi rýchlo metastázovala na obličky, pľúca a pečeň. Po dvoch mesiacoch Larisa zomrela.

Ani Genadij, ani Lev neboli schopní prísť na jej pohreb.

Trochu nadsadene môžeme povedať, že príčina jej smrti bola láska k literatúre.

EPILÓG

Lev sa pokúšal písať na telá iných žien, ktoré stretol pri svojich čoraz častejších potulkách po baroch. Dokonca sa mu ponúklo aj niekoľko kritičiek, aby písal na ich priesvitnú, mľandravú kožu. A Lev skutočne popísal celé desiatky žien, ale tie príbehy sa nikdy nepriblížili vášnivosti a ohňu nedokončeného románu o mladej komsomolke z Podnesterska, ktorý písal na telo nebohej Larisy Dmitrijevny.

UMENIE MILOVAŤ

(životopisná črta)

Keď sa Ivan Andrejevič Krylov, známy ruský spisovateľ, vrátil domov, musel si otvoriť fľašu vodky. Už ho unavovalo pátranie po tom, prečo jeho poviedky považujú všetci kritici aj čitatelia za bájky. Usmieval sa, keď mu to na literárnych soirée v salónoch hovorili, prikyvoval, keď o tom prednášali na univerzite a súhlasne mrmlal skromné odpovede na komplimenty, ktoré sa vzťahovali na jeho údajne bájkarskú tvorbu, ale nerozumel tomu. „Prečo moje poviedky všetci považujú za bájky?“ opýtal sa svojho najlepšieho priateľa, ktorý ticho prekĺzol dverami do jeho izby. „Netuším,“ odvetil mu jeho pes Dmitrij Fiodorič[1] a poškrabal sa zadnou nohou za uchom. „Sú to idioti,“ dodal pes. Krylov len mávol rukou a pozeral oknom na brezový hájik v diaľke. „Čert ich ber. Čo už s nimi.“ Musel sa zmieriť s tým, že zásluhy za objavenie klasickej realistickej poviedky zhrabne namiesto neho nejaký netalentovaný diletant, ktorý o realite, o skutočnej realite, o všetkých jej vrstvách, záhyboch a labyrintoch nevie nič.

Krylov si nalial ďalší pohárik, pozerajúc sa von oknom na šíru krajinu. Schyľovalo sa k búrke. Brezami v háji kmásal vietor. Dmitrij Fiodorič úkosom zazeral na Krylova od sporáka. Poznal spisovateľa príliš dobre na to, aby vedel, že za jeho zlou náladou nie je len zlý úsudok, ktorý si o jeho tvorbe vytvorila literárna obec. Nie. Vedel, že Krylova oveľa viac sužuje neopätovaná láska Nadeždy Semionovny.

Dmitrij podráždene zavrčal. Hoci by si to otvorene nikdy nepriznal, žiarlil na túto lásku. Bola to, samozrejme, čisto duševná žiarlivosť. Dmitrij bol celkom normálny heterosexuálny pes, ktorý už obskočil nejednu fenu v okolí, a nikdy ho nepriťahoval susedov vlčiak Bojar, hoci to bol skutočne výstavný, čistokrvný pes s lesklou srsťou a mocnými behmi. Čo sa však duševných pút týka, nárokoval si jazvečík celú Krylovovu lásku aj pozornosť. Vedel, že Nadežda Semionovna je oveľa sčítanejšia a rozhľadenejšia ako on. Ale aj tak nechápal, ako mohla Krylova okúzliť tak, že pre ňu často zabúdal na svojho najlepšieho priateľa. Dmitrij tým trpel. Oči mal smutné a chvost stiahnutý hlboko medzi zadné nohy. Keby boli nablízku deti, iste by ich pohrýzol.

„Čo je to dnes s vami, Ivan Andrejevič?“ opýtal sa svojho pána.

„Nič,“ zahundral Krylov od okna.

„Prežili sme spolu kus života... nemali by ste mať predo mnou tajnosti. Ak vám niečo prekáža, povedzte to rovno. Čo sa stalo?!“

„Nič,“ zopakoval Krylov svoju odpoveď, teraz o poznanie podráždenejšie.

„Môže za to Nadežda Semionovna?“ opýtal sa pes na rovinu. Cítil, že trafil klinček po hlavičke. Krylov namiesto odpovede zobral z vešiaka kabát a vybral sa do záhrady. Dmitrij dobre vedel, kam ide. Pochytila ho náramná žiarlivosť. Začal štekať, ale bájkar si ho nevšímal. Bol preňho vzduch. Ťahalo ho to za jeho láskou. Zúfalý Dmitrij chytil do zubov Krylovovu nohavicu a bol odhodlaný nepustiť ho ďalej ani o krok, ale ruský bájkar reflexívne odkopol psa, takže neveľký jazvečík odletel do záhonu ruží. Takáto krutosť ich oboch prekvapila. Dmitrijovi sa zaliali oči slzami. Nie pre bolesť z kopanca, ani pre ruže, ktoré ho celého dodriapali. Oveľa viac ho mrzela zrada. Krylova prenikla ľútosť, keď videl smutný pohľad svojho verného psa, zahanbil sa, ale nemohol konať proti svojim citom. Nechal Dmitrija Dmitrijom a utekal za svojou láskou.

Nadeždu Semionovnu našiel v záhrade. Zase mu rozhrabávala hriadky. Keď prišiel, hodila po ňom krátky, znudený pohľad a znova sa pustila do hrabania. Zdalo sa, že je trochu rozladená, pretože ju bájkarov príchod vyrušil a dážďovka, ktorú už-už držala v zobáku, sa medzitým zaryla hlbšie do zeme. V prítomnosti Nadeždy Semionovny Krylova opustila odvaha a výrečnosť. Darmo bol vychýrený spisovateľ, ktorého čítala celá Európa, pri tejto sliepke celkom stratil slová. Nevedel, ako s Nadeždou Semionovnou nadpriasť rozhovor. Mal rešpekt k jej klasickému vzdelaniu, ktoré spolu so základmi hry na klavíri dostala ešte v rodičovskom dome. (Nadežda Semionovna bola pomerne slušná klaviristka, hoci do klávesov ďobala len zobákom, takže po koncerte – zvlášť po Mozartovi – mávala vždy príšerné migrény.)

„Prečo?!“ hlesol nakoniec Krylov základnú otázku svojho života.

„Čo prečo?“ otočila sa na neho Nadežda.

„Prečo ma nedokážete milovať? Celé dni sa mi vyhýbate... Nemôžem jesť, nemôžem spať. Som známym, i keď nepochopeným spisovateľom, mal by som tvoriť, ale nemôžem, pretože mám plnú hlavu vás! Prečo ma nedokážete milovať?! Vysvetlite mi to! Zaslúžim si odpoveď!!!“

Ale Nadežda Semionovna sa Krylovovým zúfalstvom nedala vyviesť z miery. Dážďovku, ktorú medzitým úspešne ulovila, presekla zobákom na dva kusy a až keď oba zmizli v jej gágore, otočila sa na Krylova a odpovedala mu: „Viete, čo napísal Roland Barthes o psoch, Ivan Andrejevič?“

(Keďže Krylov zomrel v roku 1844 a Roland Barthes sa narodil v roku 1915, nemohol mať Krylov, prirodzene, ani potuchy o tom, čo napísal francúzsky štrukturalista, a nemohla to vedieť ani jeho sliepka, akokoľvek dobrého vzdelania sa jej v rodičovskom dome údajne dostalo. Ale toto je len jedna z mnohých nepresností, ktoré falzifikátorov ruskej klasiky vôbec netrápia. – pozn. red.)

„Neviem, či ho odcitujem presne,“ pokračovala Nadežda Semionovna, „ale ak si dobre spomínam, napísal čosi v tomto duchu: ‚Po dlhých diskusiách dospeli vedci k záveru, že zvieratá samovraždy nepáchajú, nanajvýš niektoré druhy – kone a psy – majú sklon k sebamrzačeniu.‘ Barthes videl v tomto sklone znak psej a konskej ušľachtilosti, Ivan Andrejevič. Myslel si to aj Goethe. Čo si o tom myslíte vy?“

„Neviem,“ hlesol Krylov, netušiac, kam tým Nadežda mieri. „Prečo zahovárate?!“ rozčúlil sa. „Položil som vám jasnú otázku, na ktorú očakávam rovnako jasnú odpoveď.“

„Ja nezahováram,“ povedala sliepka pokojne. „Práve vám na vašu otázku odpovedám, len si ma musíte vypočuť až do konca. Myslím si, že Barthes aj Goethe sú idioti, ak sebamrzačenie psov a koní vysvetľujú ich ušľachtilosťou. Prečo by mal byť pes ušľachtilejší ako tiger, ktorý samovražedné sklony nemá? Alebo lev, kráľ zvierat? Majestátny a všetkými obávaný? Alebo orol, ktorý sa pyšne vznáša vysoko nad hlavami ľudí v nedostižnej výške? Nie, pes a kôň nie sú o nič ušľachtilejší. To, čo privádza koňa a psa k pokusom o samovraždu, nie je ich ušľachtilosť, ale niečo iné. Viete, čo to je?“

„Život s človekom?“ hádal Krylov.

„Veľmi správne,“ povedala sliepka a uznanlivo zakotkodákala. „Vedela som, že ste chytrý človek. Zdá sa, že vaša odpoveď je dostačujúca. Ale je to tak naozaj?“

Krylov mlčal. Vedel, že jeho sliepka má záľubu v rétorických cvičeniach a rada kladie básnické otázky, na ktoré nemá zmysel odpovedať.

„Sú predsa aj iné zvieratá, ktoré žijú s človekom a neubližujú si,“ pokračovala. „Prečo si neubližujú svine, kravy alebo my, sliepky? Sviňa by mala mať oveľa pádnejšie dôvody na samovraždu než pes, nie? Jej meno sa vo svete ľudí stalo nadávkou. Predstavte si, Ivan Andrejevič, že by sa vaše meno stalo vo svete nadávkou. A navyše by ste celý svoj život prežili po kolená vo vlastných výkaloch. Nakoniec by vás zabili, rozštvrtili a zjedli. Ak by tu mal niekto trpieť sklonmi k sebamrzačeniu, mali by to byť svine, nie?“

„Vy sa mi vysmievate, Nadežda,“ zašepkal zúfalo Krylov, lebo so sofistikovanými úvahami svojej sliepky nedokázal držať krok. „Povedzte mi, prečo ma nemilujete a netrápte ma.“

„Presne to práve robím. Na zložité otázky sú zložité odpovede, Ivan Andrejevič. Prečo sa nemrzačíme my, sliepky? Na našu výkonnosť sa kladú vysoké nároky. Ak nenesieš vajcia, ideš do polievky. Sliepky sú vlastne Japonci zvieracej ríše a so samovraždami by mali byť na tom rovnako zle ako Japonci. Ale nie sú. Alebo kravy. Predstavte si, že by vás niekto každý deň ťahal za prsia, Ivan Andrejevič, a vytláčal vám z nich mlieko, ktoré si schovávate pre vlastné potomstvo! Myslíte si, že je to sranda? Ale kravy napriek tomu znášajú svoj osud statočne a odovzdane, hoci väčšina z nich neverí ani v Boha a polovica kráv sa podľa posledného sčítania otvorene hlási k ateizmu. Prečo sa teda mrzačia len psy a kone, keď aj iné zvieratá žijú v prítomnosti človeka?“ opýtala sa Krylova jeho sčítaná sliepka a na chvíľu sa dramaticky odmlčala. „Ja vám poviem prečo – pretože psy a kone sú od začiatku ľudských dejín zahŕňané ľudskou láskou! Sklony k samovražde nemajú zvieratá, ku ktorým sa človek správa kruto a racionálne, ale psy a kone, ktoré zahrňuje citom. Ľudské city sú čosi desivé. Preto vás, Ivan Andrejevič, nemôžem milovať. A ani nechcem. Nie som toho schopná. Príliš si vážim, čím som a čo som v živote dosiahla. Možno nejaký hlúpy pes alebo kôň by zniesol vaše dotyky a vaše lichôtky, ale ja nie. Mám svoj život príliš rada na to, aby som s vami mohla žiť vo vzťahu,“ uzavrela svoj výklad Nadežda Semionovna. Krylov chvíľu nehybne stál, pozoroval cynickú sliepku, ktorá sa bála citov, nakoniec sa otočil a bez slova odišiel. Zo záhonu ruží ho pri tom pozoroval zdrvený Dmitrij Fiodorič, jeho jazvečík.

EPILÓG

Krylov bol hore dlho do noci. Sedel za stolom a hoci duševne nevýslovne trpel, predsa sa len prinútil pracovať na svojej novej poviedke. Krátko po polnoci sa ozvalo škrabanie na dvere jeho pracovne. Krylov vstal od stola a nadávajúc na neznámeho votrelca otvoril dvere. Keď za dverami uvidel šialený pohľad Dmitrija Fiodoriča, vedel, že sa stalo niečo strašné. Zreničky jeho jazvečíka boli rozšírené, okolo papule mal penu a triasol sa na celom tele. „Čo sa vám to stalo?“ opýtal sa ho Krylov, ale jazvečík sa namiesto odpovede len hystericky rozplakal. A plakal dlho, akoby sa v ňom otvorili stavidlá rokmi zadržiavaného citového vypätia. Potom zaviedol Krylova celkom na koniec záhrady a tam, pod jabloňou, ukázal mu bezvládne telo Nadeždy Semionovny, ktorú zo žiarlivosti zadrhol. Krylov na mieste omdlel. Keď sa na druhý deň prebral, jeho mačka Nina Pavlovna mu vymieňajúc obklady rozpovedala, ako sa o jeho bezvládne telo Dmitrij Fiodorič postaral a ako ešte ráno odišiel na policajnú stanicu, aby sa sám udal. Vraj so slzami v očiach žiadal úrady, aby ho rovno odviezli na Sibír, pretože inde vraj nenájde zmierenie a odpustenie, po ktorom túži jeho duša.

Krylov ešte niekoľko mesiacov preležal v posteli a žialil rovnakým dielom za svojou životnou láskou i za svojím najlepším priateľom.

OSUD OBČAS NADEĽUJE AJ OBOMA PRIEHRŠTIAMI

Arkadij Stepanovič si na svoj osamelý život zvykol. Od života už žiadnu výraznú zmenu neočakával, hoci to nebolo dávno, čo v úzkom kruhu spolupracovníkov – boli to vlastne len primár oddelenia a upratovačka Nasťa – oslávil 33 rokov.

So svojím životom bol spokojný. Pracoval ako súdny patológ a vo svojom odbore bol uznávanou kapacitou. Keď niekde objavili mŕtvolu v rozklade, hneď všetci zvolali: Zavolajme Arkadija Stepanoviča, on už bude vedieť, čo s ňou. Rodinu nemal. Ženy v jeho mladosti mali inú predstavu o tom, čo majú robiť ruky, ktoré raz budú hladkať ich deti po vláskoch. Ani jedna si nepredstavovala, že budú až po lakte zahrabané v napuchnutých bruchách utopencov, alebo že sa budú prehŕňať v črevách obetí delikventov. Arkadij Stepanovič bol však so svojím údelom zmierený. Pomáhal predsa výkonu spravodlivosti a hľadaniu pravdy a toto vedomie mu stačilo na to, aby bol so svojím životom spokojný. Vždy, keď za ním prišiel komisár a povedal mu, že škrtič alebo rozparovač odvisol vďaka jeho expertíze, vedel, že jeho život má zmysel.

Ibaže jedného dňa, práve keď pitval akéhosi samovraha, ktorý skočil do nevského kanála, zazvonil mu telefón. Zúfalý ženský hlas v telefóne ho vôbec nepustil k slovu: „Haló? To si ty? Milujem ťa. Milujem ťa, milujem... Arkadij... milujem a navždy ťa budem milovať... chcem, aby si to vedel... že navždy pre mňa budeš moja jediná, životná láska – môj Arkadij Stepanovič a...“

Spojenie sa prerušilo.

Arkadij Stepanovič stál bez pohnutia niekoľko minút nad mŕtvolou chlapa, ktorý skočil do nevského kanála s vreckami plnými kameňov a v tvári mal rovnaký výraz údivu a prekvapenia, ako jeho klient. No kým jeho klienta zaskočila pravda o smrti, Arkadija Stepanoviča vydesilo nečakané vyznanie lásky. Tento súzvuk patológa s mŕtvolou sa v nasledujúcich chvíľach ešte prehĺbil. Rovnako ako sa začalo čosi hýbať v nebožtíkovi (bol to pravdepodobne úhor, ktorý mu vliezol ústami do brucha), aj v Arkadijovi Stepanovičovi sa čosi začalo hýbať... Bolo to rozhodnutie... Napriek svojej plachosti stlačil na svojom telefóne tlačidlo spätného hovoru. Z telefónu sa však namiesto ženského hlasu ozývalo len nepríjemné pípanie... Nik to nebral... Zavolal znova. Skúšal to celý deň, ale telefón ostal mimo dosahu.

Koniec ukážky

Daniel Majling (zost.)

Ruzká klazika

Jazyková redakcia a korektúry Zuzana A. Ferusová

Grafická úprava a sadzba Boris Meluš

Tlač: DEVIN printing house, s. r. o.

Vydanie prvé

vydavatelstvo@brakfestival.sk

ISBN 978-80-89921-03-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Table of Contents

Predslov

LÁSKA JE VEĽKÁ ČARODEJKA

UMENIE MILOVAŤ

OSUD OBČAS NADEĽUJE AJ OBOMA PRIEHRŠTIAMI

Tiráž