Peter C. Brown a Henry L. Roediger III a Mark A. McDaniel

NAUČ SE TO!

Jak se s pomocí vědy naučit učit

Copyright © 2014 by Peter C. Brown, Henry L. Roediger III, Mark A. McDaniel

Published by arrangement with Harvard University Press.

Podle anglického originálu Make It Stick: The Science of Successful Learning vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2017. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Vladimíra Válková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor, Tomáš Baránek

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: www.melvil.cz/kniha-naucseto]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #naucseto

© Jan Melvil Publishing, 2017

ISBN 978-80-7555-031-6

Paměť, matka všech múz, matka veškeré moudrosti.

Aischylos

Upoutaný Prométheus

Předmluva

M ezi lidmi panuje v souvislosti s učením spousta mylných názorů. Z empirického výzkumu o tom, jak se učíme a jak si věci pamatujeme, vyplývá, že většina studijních metod, které považujeme za spolehlivé, představuje do značné míry zbytečně vynaložené úsilí. Dokonce i vysokoškolští studenti včetně mediků – jejichž hlavním úkolem je učení – zpravidla používají metody, jež mají k optimálním hodně daleko. Přitom vědecký výzkum v této oblasti trvá již úctyhodných 125 let. Obzvlášť plodný je v posledních letech, kdy daly výzkumné poznatky vzniknout novému vědeckému oboru: vědě o učení. Cílem je nahradit neefektivní, avšak všeobecně přijímané metody učení novými metodami, které jsou efektivní, jsou podloženy vědeckými důkazy a zároveň mají své kořeny ve vědecké teorii, tradici a intuici. Jenže to má háček: nejefektivnější metody učení nejsou intuitivní.

Na této knize jsme se podíleli tři. Dva z nás, Henry Roediger a Mark McDaniel, jsou kognitivními vědci, kteří se ve své vědecké práci věnují studiu učení a paměti. Třetím je Peter Brown, spisovatel. Společně chceme čtenářům vysvětlit, jak učení a paměť ve skutečnosti fungují. Nezahrneme vás však suchými vědeckými fakty. Budeme vám vyprávět příběhy lidí, kteří si dokázali osvojit složité znalosti a dovednosti – a na jejich příkladu vám ukážeme ty principy učení, které vědecký výzkum pokládá za vysoce účinné. Kniha částečně vzešla ze spolupráce jedenácti kognitivních psychologů. V roce 2002 udělila McDonnellova nadace ze St. Louis v Missouri Henrymu Roedigerovi, Marku McDanielovi a devíti dalším vědcům výzkumný grant s názvem „Aplikace kognitivní psychologie při zkvalitnění vzdělávání“. Účelem grantu bylo nalézt možnosti, jak promítnout základní vědecké poznatky kognitivní psychologie o učení do praktické výuky. Hlavním výzkumným pracovníkem projektu byl Henry Roediger. V průběhu deseti let tým spolupracoval na různých výzkumech s cílem převést kognitivní poznatky do principů vzdělávání, a kniha tak v mnoha ohledech představuje přímé výsledky této práce. Na různých místech knihy a rovněž v části Poznámky a Poděkování jednotlivé vědce a jejich studie uvádíme. Vědeckou práci Henryho Roedigera a Marka McDaniela finančně podporují i další organizace. Mark McDaniel působí jako jeden z ředitelů Centra pro integrativní výzkum učení a paměti na Washington University v St. Louis.

V knize většinou probíráme jednotlivá témata postupně: rozebereme jedno téma, přesuneme se k dalšímu a tak dále. V každé kapitole se tedy zabýváme novým tématem. Současně se však řídíme dvěma základními principy učení: jde o rozložené opakování klíčových myšlenek a prokládání odlišných, ale souvisejících témat. Rozložíte-li studium určitého tématu a pravidelně se k němu vracíte, lépe si poznatky zapamatujete. A obdobně: proložíte-li studium jinými tématy, celkově se naučíte víc, než kdybyste se učili samostatně jedno téma za druhým. Proto se záměrně a bez rozpaků vracíme k některým klíčovým myšlenkám vícekrát a opakujeme v knize principy v různých kontextech. Věříme, že je pak čtenáři budou schopni používat efektivněji.

Kniha vám chce ukázat, co pro sebe můžete hned teď udělat, abyste se snadněji učili a déle si věci pamatovali. Vlastní učení je pak už na vás. Kniha může být užitečná i pro učitele, lektory a trenéry: i vy budete efektivnější, pomůžete-li svým svěřencům pochopit principy učení a navrhnete jim účinnější metody. V knize se nezabýváme školskou politikou ani případnými reformami vzdělávacího systému. Ovšem kniha s sebou nese důsledky i pro tuto oblast. Například vysokoškolští pedagogové, kteří tyto strategie průkopnicky aplikují ve své výuce, experimentovali s jejich možnostmi při překonávání rozdílu ve výsledcích mezi různými sociálními a etnickými skupinami studentů a výsledky těchto studií jsou skutečně překvapivé.

Kniha je určena pro studenty a učitele a samozřejmě pro všechny čtenáře, pro něž je téma efektivního učení důležité: pro lektory a instruktory v nejrůznějších oborech, pro vedoucí pracovníky oborových asociací nabízející školení svým členům, pro kouče a další obdobné profese. Napsali jsme ji také pro všechny lidi, i středního a staršího věku, kteří se chtějí nadále učit novým věcem, chtějí stále zdokonalovat své dovednosti a „zůstat ve hře“.

Zbývá ještě hodně věcí, které se musíme o učení a jeho neurovědeckých základech dovědět. Z obsáhlého výzkumu však již vyplynuly principy a praktické strategie, které můžeme začít používat ihned, bezplatně a s výbornými výsledky.

( 1 )

Mylné názory na učení

S talo se to v počátcích jeho kariéry pilota. Matt Brown řídil dvoumotorovou Cessnu z Harlingenu v Texasu směrem na severovýchod, když si všiml, že mu v pravém motoru klesl tlak oleje. Byl sám a letěl nocí ve výšce tří tisíc metrů. Šlo o urgentní zásilku. Mířil do továrny v Kentucky, kde museli zastavit výrobní linku a čekali na dodávku dílů.

Snížil výšku a stále sledovat kontrolku oleje. Doufal, že se mu podaří doletět až na místo mezipřistání v Louisianě, kde plánoval doplnění paliva. Tam by mohl dát motor do pořádku. Matt se v pístových motorech vrtal od doby, kdy byl dost velký, aby udržel v ruce hasák. Věděl, že má problém. V duchu si prošel kontrolní seznam a ujasnil si možnosti. Nechá-li tlak oleje klesnout příliš nízko, riskuje zadření motoru. Jak daleko ještě může doletět, než ho bude muset vypnout? Co se stane, až to udělá? Jistě, ztratil by vztlak na pravé straně, ale dokázal by se udržet s letounem ve vzduchu? Zopakoval si tolerance u Cessny 401, které se kdysi naučil nazpaměť. Při plném nákladu je s jedním motorem nejlepší zpomalit sestup. On ale vezl jen lehký náklad a spotřeboval už většinu paliva. A tak skomírající pravý motor vypnul, upravil polohu vrtule tak, aby zredukoval aerodynamický odpor, zvýšil výkon na levém motoru, letěl s obrácenou směrovkou a takto se pomalu vlekl dalších patnáct kilometrů k místu plánované zastávky. Pečlivě si promyslel přistávací manévr. Sestupoval širokým obloukem zleva – z jednoduchého, ale podstatného důvodu. Bez motoru na pravé straně mu pouze přistávání obloukem zleva poskytovalo vztlak potřebný pro srovnání letadla při dosedu.

Pro většinu z nás není nutné, abychom jednotlivým úkonům, které Matt provedl, rozuměli – ale on jim určitě rozumět musel. Na jeho schopnosti dostat se z průšvihu jsme chtěli názorně ukázat, co máme na mysli, když v knize mluvíme o učení: máme na mysli osvojení znalostí a dovedností a rovněž schopnost je v budoucnu vyvolat pohotově z paměti v případě problému nebo příležitosti.

Existuje několik pevně daných aspektů učení, na kterých se zřejmě všichni shodneme.

Za prvé: aby učení bylo užitečné, vyžaduje zapamatování. Neboli když se něco naučíme, chceme to mít v paměti i později, až to budeme potřebovat.

Za druhé: učení a pamatování si potřebujeme v průběhu celého života. Nemůžeme absolvovat střední školu bez získání jisté úrovně znalostí rodného jazyka, matematiky, přírodních a společenských věd. Chceme-li postupovat v práci, musíme zvládnout odborné znalosti a také složitou komunikaci s kolegy. V důchodu se pouštíme do nových koníčků. Ve stáří se stěhujeme do skromnějšího bydlení a opět je nutno se umět přizpůsobit. Jde-li vám učení dobře, budete mít v životě výhodu.

Za třetí: učení (schopnost se učit) je osvojená dovednost a nejúčinnější studijní metody bývají často v rozporu s tím, co nám radí naše intuice.

PRINCIPY, ZE KTERÝCH V TÉTO KNIZE VYCHÁZÍME

S posledním bodem možná nesouhlasíte, ale doufáme, že vás přesvědčíme. Níže uvádíme v podobě prostého seznamu několik základních tvrzení na podporu našeho stanoviska. V následujících kapitolách se pak budeme jednotlivými principy zabývat podrobněji.

Učení přináší trvalejší výsledky, pokud při něm vědomě vynakládáme úsilí. Učení, které je snadné, je jako psaní do písku: dnes tu je, zítra je pryč.

Při hodnocení, zda nám učení jde, nebo nejde (kdy se učíme dobře a kdy ne), jsme sami sobě špatnými soudci. Když nám jde učení ztuha, pomalu a připadá nám neproduktivní, máme tendenci uchylovat se k metodám, které nám připadají účinnější. Jenže si neuvědomíme, že přínosy těchto metod bývají jen dočasné.

Obecně patří k nejčastěji používaným studijním metodám opětovné čtení textu a učení celé látky naráz (lidově řečeno biflování). Ale právě tyto metody jsou nejméně efektivní. Učením naráz máme na mysli klasické učení, kdy procházíme učivo a opakujeme si ho stále dokola s cílem vrýt si ho v omezeném čase do paměti. Například když se biflujeme na zkoušku. Při opětovném čtení a učení naráz získáme dojem, že látku ovládáme – ale z hlediska skutečného zvládnutí tématu a trvalosti znalostí znamenají tyto metody spíš ztrátu času.

Trénink vybavování – snaha záměrně si vzpomenout na určitá fakta, pojmy nebo události – je účinnější studijní metodou než opakování pomocí opětovného čtení. Jednoduchým příkladem jsou kartičky k učení slovíček. Snahou o vybavování si posilujeme zapamatování daného pojmu a přerušujeme proces zapomínání. Následuje-li po přečtení textu nebo poslechu přednášky jednoduchý krátký kvíz, docílíme lepšího naučení a zapamatování, než kdybychom text znovu četli nebo si prošli poznámky z přednášky. Mozek sice není sval, který bychom mohli posilovat fyzickým cvičením, ale nervové dráhy vytvářející soubor našich znalostí se při hledání v paměti a při učení skutečně posilují. Díky pravidelné praxi se zabrzdí zapomínání a posilují se paměťové stopy. Je to zásadní podmínka udržení znalostí, jež si chcete osvojit.

Dalším principem je rozložené učení. Rozdělíte-li si úkol do více bloků a mezi nimi se zabýváte něčím jiným, případně prostřídáte učení různých předmětů, budou se vám věci vybavovat obtížněji a budete mít pocit, že vám to „leze do hlavy“ hůř. Ale úsilí produkuje trvalejší výsledky a při dalších blocích učení budete takto získané poznatky schopni použít všestranněji.

Snažíte-li se nejprve problém vyřešit a teprve následně zjistit a naučit se řešení, bude to pro vaše učení přínosnější, i když se při pokusu o řešení dopustíte nějakých chyb.

Panuje názor, že se učíte lépe, jestliže forma výuky odpovídá vašemu preferovanému stylu učení (lépe vám například vyhovuje vizuální nebo naopak auditivní učební styl). Ale tato souvislost nebyla v empirických výzkumech potvrzena. Lidé disponují mnohými formami inteligence, jež mohou při učení uplatnit. Učíte se lépe, otevřete-li a zapojíte všechny své vlohy a důmysl, než když cíleně omezujete způsob výuky na styl, o němž se domníváte, že vám nejlépe sedí.

Umíte-li vyvozovat základní principy či „pravidla“, kterými se různé typy problémů (úloh) odlišují, budete úspěšněji nalézat správné řešení v neznámých situacích. Tuto dovednost si lépe osvojíte při prokládaném a rozmanitém učení, než při učení látky naráz. Vezměte si například výpočet objemu různých typů geometrických těles. Budete-li se učit „prokládaně“, budete mít při následném testu, kdy dostanete za úkol vypočítat objem náhodně vybraného tělesa, větší šanci uspět. Podobně to funguje, když se musíte naučit rozpoznávat druhy ptáků nebo autory obrazů. Při prokládaném učení se zdokonalíte ve schopnosti naučit se jedinečné znaky v rámci typu a rozlišovat mezi typy. Zlepšíte se tím i ve schopnosti zařadit nový ptačí druh, s nímž se někdy v budoucnu setkáte.

Všichni máme sklon podléhat iluzím, které nás vedou k mylným závěrům o tom, co víme a co umíme. Pomocí otestování si však můžeme svůj úsudek rychle zkorigovat. Pilot, který musí na simulátoru zareagovat na selhání hydraulických systémů, rychle zjistí, zda nápravná opatření opravdu ovládá, anebo ne. Prakticky ve všech oblastech učení si vybudujete kvalitnější dovednosti, používáte-li testování jako nástroj k identifikaci oblastí, jež zvládáte špatně.

Veškeré učení nového vyžaduje základ předchozích znalostí. Než se naučíte, jak s dvoumotorovým letadlem přistát při fungování pouze jednoho motoru, musíte se naučit přistávat s oběma motory. Chcete-li se naučit trigonometrii, musíte si zopakovat algebru a geometrii. Chcete-li se naučit vyrábět nábytek, musíte znát vlastnosti dřeva a různých kompozitních materiálů, musíte vědět, jak provádět spoje desek, jak drážkovat, hoblovat či spojit rohy na pokos.

Na kresleném vtipu kreslíře Garyho Larsona ze série Far Side se žáček s vykulenýma očima hlásí a žádá učitele: „Pane Osborne, můžete mě, prosím, omluvit? Mám už úplně plný mozek!“ Je to tak – když jen dokola mechanicky látku opakujete, rychle dosáhnete hranice toho, co dokážete v mysli udržet. Naopak při rozpracování, kdy rozvádíte problém do detailů, neexistuje žádná hranice, kolik se toho můžete naučit. Rozpracování je proces, kdy dáváte nové látce konkrétní význam: vyjadřujete ji vlastními slovy a propojujete ji s tím, co už znáte. Čím více vztahů naleznete mezi novou učební látkou a svými předchozími znalostmi, tím kvalitněji novou látku pochopíte a tím více si vytvoříte souvislostí, které vám pomohou si na ni později vzpomenout. Teplý vzduch v sobě zadržuje více vlhkosti než studený vzduch. Víte-li z vlastní zkušenosti, že tato závislost platí, lépe pochopíte, proč ze zadní části klimatizace stékají kapky vody nebo proč se v dusném letním dni po náhlé bouřce ochladí. Odpařování má ochlazovací účinek: víte to, protože za dusného horkého letního dne u strýčka v Atlantě máte pocit, že je mnohem tepleji, než když jste u bratrance ve Phoenixu, kde pot zmizí dřív, než ho na těle vůbec zaznamenáte. Při studiu principů tepelné výměny pochopíte například vedení tepla tak, že si ohřejete ruce na hrnku s teplým kakaem; vyzařování tepla pochopíte ze způsobu, jak vám slunce za zimního dne prohřeje pracovnu; proudění tepla zase ze spásného závanu studeného vzduchu z klimatizace, když se se strýčkem v Atlantě potulujete jeho oblíbenými zadními uličkami.

Učení napomáhá, zasadíme-li si novou informaci do širšího kontextu. Například čím více toho víte o nějaké dějinné události, tím více se toho o ní dokážete naučit. Přiřadíte-li události nějaký další význam, například si ji spojíte se svým chápáním lidské ctižádosti a komplikovanosti osudu, tím lépe si událost zapamatujete. Podobně pokoušíte-li se naučit abstraktní věc, například princip momentu hybnosti u rotujícího tělesa, bude snadnější, když si ji spojíte s něčím konkrétním, co znáte – například jak se obrat krasobruslaře ve skoku zrychlí, když přitiskne paže k tělu.

Lidé, kteří si dokážou vytáhnout z nové látky klíčové myšlenky, uspořádat si je do určitého mentálního modelu a tento model propojit s předchozími znalostmi, mají výhodu při osvojování komplexních témat a dovedností. Mentální model je naší vnitřní (mentální) reprezentací nějaké vnější reality.[1] Představte si baseballového pálkaře čekajícího na nadhoz soupeře. V kratičkém okamžiku musí dešifrovat dráhu míče, zda to bude takzvaná točka, changeup nebo ještě něco jiného. Jak to dělá? Pomůže mu několik jemných náznaků: v jaké pozici nadhazovač hod zakončí, jakým způsobem hodí, nebo rotace švů míče. Dobrý pálkař dokáže „odclonit“ veškeré irelevantní vjemy odvádějící pozornost a sleduje pouze tyto podstatné detaily. Pomocí tréninku si na základě souboru konkrétních náznaků vytvoří pro jednotlivé druhy nadhozu různé mentální modely. Tyto modely si spojí s tím, co ví o odpalovacím postoji, strike zóně a máchnutí tak, aby trefil míč přesně. To si dále spojí s mentálními modely postavení spoluhráčů: má-li hráče na první a druhé metě, možná svůj odpal obětuje, aby jim umožnil postup vpřed. Má-li hráče na první a třetí metě a jeden je vyautovaný, snaží se odpálit tak, aby se vyhnul dvojautu, ale běžec mohl skórovat. Mentální modely postavení spoluhráčů si spojí s modely protihráčů, například zda mají mělké nebo hluboké rozestavení, a se signály, které se k němu přes kouče na metách dostávají ze střídačky. Při podařeném odpalu do sebe všechny dílky hladce zapadnou: pálkař trefí míč a odpálí ho do mezery ve vnějším poli, tím získá čas, aby doběhl na první metu a spoluhráči se také dostali dál. Vypozoroval všechny prvky důležité pro identifikaci typu nadhozu a správnou reakci, na základě těchto poznatků vytvořil mentální modely a propojil je se svými znalostmi dalších prvků této složité hry. Zkušený hráč má tedy lepší šanci skórovat než méně zkušený, který si spoustu informací valících se na něj, když se postaví na domácí metu, nedovede dát správně do souvislostí.

Mnozí lidé jsou přesvědčeni, že své intelektuální schopnosti mají od narození pevně dané, a pokud se nedokážou něco naučit, může za to nedostatek vrozených schopností. Ale pokaždé, když se něco naučíte, váš mozek se změní – uloží se do něj reziduum vašich zkušeností. Pravda je, že do života vcházíme s určitou genetickou výbavou. Současně ale platí, že další své schopnosti nabýváme prostřednictvím učení a vývoje mentálních modelů, díky nimž umíme uvažovat, řešit a tvořit. Jinými slovy, prvky, které se podílejí na podobě našich intelektuálních schopností, máme v překvapivě vysoké míře pod svou vlastní kontrolou. Pochopíme-li tento fakt, budeme schopni chápat případný neúspěch v učení jako znak úsilí a zdroj užitečných informací. Možná potřebujeme jít víc do hloubky a zkusit jinou metodu. Musíme pochopit, že obtížnost a nezdary jsou důležitou součástí učení. Je to stejné jako v akční videohře nebo při tréninku nového kousku s kolem BMX: chcete-li překonat svou aktuální úroveň a stát se skutečným mistrem, chce to dřinu a spoustu pádů. Dělání chyb a jejich náprava – to je cesta k pokročilému učení.

EMPIRICKÉ DŮKAZY VERSUS TEORIE, KULTURNÍ TRADICE A INTUICE

Způsob, jakým organizujeme učení a školní výuku, závisí do značné míry na teoriích učení, které nám byly nějakým způsobem předány. Tyto teorie si pak upravujeme podle vlastních zkušeností, co funguje a co nefunguje, co máme jako učitelé, trenéři, studenti a obecně lidské bytosti odzkoušené. Jak vyučujeme a jak se učíme, je tedy výsledkem kombinace teorie, kulturní tradice a naší intuice. Během posledních čtyřiceti let však pracovali kognitivní psychologové intenzivně na souboru empirických důkazů, které by objasnily, co při učení opravdu funguje. Chtěli objevit strategie učení přinášející výsledky.

Kognitivní psychologie je obor zkoumající fungování naší mysli. Empiricky zjišťuje, jak lidé vnímají, jak si pamatují a jak uvažují. Oblastí učení se zabývá i řada dalších oborů. Vývojoví a pedagogičtí psychologové zkoumají teorie lidského vývoje a možnosti jejich využití při školní výuce a vzdělávání – například režimy testování, formy výuky (přehledy tématu, schematické obrázky a podobně) a výukové prostředky pro zvláštní skupiny, například programy pro děti se speciální výukou nebo pro nadané děti. Neurovědci za pomoci nových zobrazovacích technologií a dalších nástrojů posouvají naše znalosti o mozkových procesech, které tvoří základ učení. Avšak zatím zdaleka netušíme, jak neurověda dokáže přispět ke zdokonalení vzdělávání.

Jak má člověk vědět, čí radou ohledně učení se řídit?

Každopádně je vhodné zachovat si zdravý skepticismus. Rad je k dispozici spousta. Stačí na internetu párkrát kliknout myší. Ale ne všechny rady se zakládají na vědeckém výzkumu – zdaleka ne. A některá doporučení se sice o výzkum opírají, ale výzkum nesplňoval standardní vědecká kritéria, například neměl patřičnou kontrolní skupinu, která by potvrdila, že výsledky zkoumání jsou objektivní a zobecnitelné. Nejlepší empirické studie jsou svou povahou experimentální: vědci stanoví hypotézu a pak ji testují prostřednictvím sady experimentů, které musí splňovat přísná kritéria co do struktury a objektivity. V následujících kapitolách jsme shrnuli poznatky velkého množství těchto studií. Než byly zveřejněny v odborných časopisech, byly podrobeny důkladné kritice vědecké komunity. Na některých z těchto studií jsme spolupracovali, avšak na většině z nich nikoliv. Uvádíme-li v knize hypotézu, a nikoli vědecky ověřené výsledky, upozorňujeme na to. Kromě vědeckých důkazů používáme v knize na podporu svých tvrzení příběhy lidí, jako je Matt Brown, jejichž práce vyžaduje zvládnout komplexní znalosti a dovednosti. Jsou to reálné příběhy ilustrující základní principy, jak se učíme a pamatujeme si. Rozbor vědeckých studií jsme omezili na minimum, ale máte-li hlubší zájem, mnohé jsou citovány v poznámkách na konci knihy.

Lidé mají o učení mylné představy

Ukazuje se, že řada metod, jež jako učitelé a studenti používáme, nám neslouží dobře. Pomocí několika relativně jednoduchých změn bychom však mohli docílit výrazně lepších výsledků. Lidé se obecně domnívají, že pokud se nějakému podnětu vystavíte v dostatečném počtu opakování – například si vícekrát přečtete pasáž z učebnice nebo seznam termínů z biologie pro osmou třídu – zapíše se vám to spolehlivě do paměti. Není tomu tak. Řada učitelů se domnívá, že pokud dokážou učení udělat snadnějším a rychlejším, budou výsledky učení lepší. Z výzkumů však opět vyplývá pravý opak: je-li učení pracnější, jeho výsledky jsou trvalejší a silněji se vryjí do paměti. Dále mezi učiteli, trenéry a kouči panuje názor, že nejefektivnější cesta k osvojení nové dovednosti vede přes její neustálé mechanické opakování, trénování stále dokola, dokud ji nezvládnete. Máme tento názor pevně zakořeněn, neboť většina z nás ze zkušenosti ví, že při učení látky naráz lze dosáhnout rychlého pokroku. Jenže z výzkumu vyplývá, že pokrok dosažený během učení naráz bývá přechodný a rychle se vytratí.

Že je opakované čtení učebnic často úplně zbytečná práce? Pedagogům a studentům z takového zjištění běhá mráz po zádech, protože pro většinu lidí je to učební metoda číslo jedna – podle některých průzkumů až pro osmdesát procent vysokoškolských studentů. Je to prostě hlavní činnost, které se v rámci učení věnujeme. Ale opakované čtení má tři zásadní vady. Zabírá hodně času. Nemá účinek na dlouhodobou paměť. A často s sebou nese bezděčný sebeklam: text nám připadá stále známější a my nabudeme dojmu, že jsme jeho obsah dobře zvládli. Hodiny, jež strávíme zanořeni do opakovaného čtení textu, nám mohou připadat jako pilné studium, ale množství času studia není měřítkem zvládnutí látky.[2]

Pro příklad systému výuky založené na přesvědčení, že pouhé vystavení vede k naučení, nemusíme chodit daleko. Vraťme se k pilotovi Mattu Brownovi. Když byl Matt připraven přejít z malých vrtulových letadel k řízení menších proudových letadel, takzvaných bizjetů, musel zvládnout celou novou sadu znalostí, aby získal potřebné certifikace. Požádali jsme ho, aby nám proces popsal. Zaměstnavatel ho poslal na intenzivní osmnáctidenní školení. Výuka, kterou Matt charakterizoval jako „nalejvárnu“, probíhala deset hodin denně. Celých prvních sedm dnů strávili ve třídě, kde jim instruktoři vysvětlovali veškeré technické systémy letadla: elektrický, palivový, pneumatický a tak dále. Jak systémy fungují, jak na sebe vzájemně navazují, veškeré bezpečnostní tolerance u parametrů, jako jsou tlak, hmotnost, teplota nebo rychlost. Matt se musel naučit dokonale nazpaměť asi osmdesát různých „nouzových postupů“ – kroků, které musel být schopen bez zaváhání provést nebo promyslet, aby stabilizoval letadlo v okamžiku jakékoliv ze zhruba desítky neočekávaných událostí. Mohla to být například náhlá dekomprese, zablokování obraceče tahu během letu, selhání motoru nebo vznícení elektrických rozvodů.

Matt spolu s dalšími piloty strávili hodiny tím, že zírali na ubíjející powerpointové prezentace hlavních letadlových systémů. Pak se stala zajímavá věc. „Asi uprostřed pátého dne,“ vyprávěl Matt, „jsme zrovna měli před sebou na obrazovce schéma palivového systému. Spousta různých tlakových senzorů, přívodních ventilů paliva, proudových čerpadel, palivové bypass potrubí a tak dále. Bylo těžké udržet pozornost. A pak se nás instruktor zeptal: ‚Je tu někdo, komu se někdy stalo, že mu během letu začala svítit kontrolka bypassu palivového filtru?‘ Jeden pilot na opačné straně místnosti zvedl ruku. Instruktor ho vyzval, aby povyprávěl, co se tehdy přesně stalo. A najednou si říkáte: No teda, co kdyby se to stalo mně?“

„Takže ten pilot letěl ve výšce asi deseti kilometrů a hrozil mu výpadek obou motorů, protože mu natankovali palivo bez nemrznoucí směsi a palivové filtry se postupně ucpaly ledem. Posloucháte, jak vypráví, a nebudete mi věřit, ale ta schémata najednou jako by oživla, díváte se na ně úplně jinak. Letecké palivo obecně může obsahovat něco málo vody, a když se ve velkých výškách ochladí, voda zkondenzuje, může zmrznout a ucpat palivové potrubí. Takže když se doplňuje palivo, je potřeba dobře zkontrolovat, zda má na sobě cisterna označení, že palivo obsahuje Prist, což je nemrznoucí směs. A když zjistíte, že vám během letu začne svítit tato kontrolka, musíte rychle sestoupit do nižší výšky, kde je teplejší vzduch.“[3] Učení je efektivnější, když si uvědomíme důležitost učeného tématu a když se abstraktní pojmy převedou do roviny praktické a osobní.

Pak se způsob Mattovy výuky změnil. Během následujících jedenácti dnů střídali výuku ve třídě s tréninkem na simulátorech. Tady už Matt popisoval formu aktivního zapojení, které vede k trvalým výsledkům – zvládnutí učiva a dovedností. Piloti musí předvést, že ovládají standardní provozní postupy, že umí reagovat na neočekávané situace a mají přesně nacvičené pohyby, které v pilotní kabině musí při jednotlivých postupech provést. Na leteckém simulátoru se trénuje vybavování z paměti, přičemž učení je rozložené, prokládané a rozmanité a obsahuje mentální procesy co nejvíce podobné těm, které Matt vyvolává, když je ve vzduchu. Na simulátoru se abstraktní stává konkrétním a osobním. Provádějí se na něm i série testů, při nichž si Matt i jeho instruktoři mohou udělat kvalitnější obrázek o tom, na co se dál zaměřit a kde je potřeba se zlepšit.

Na některých místech, podobně jako u leteckého simulátoru, který absolvoval Matt, se již učitelům a trenérům podařilo najít efektivní způsob výuky. Ale prakticky ve všech odvětvích jsou taková místa a metody spíš výjimkou, za standard se považuje výuka formou „nalejvárny“.

Rady, které dostávají studenti, někdy bývají dokonce vyloženě špatné. Například na webových stránkách George Mason University najdete mezi studijními tipy i toto doporučení: „Klíčem k tomu, abyste se něco dobře naučili, je opakování. Čím vícekrát si výukový materiál projdete, tím větší je šance, že si jej uložíte natrvalo do paměti.“[4] Na webových stránkách Dartmouth College zase uvádějí: „Máte-li v úmyslu si něco zapamatovat, pravděpodobně se vám to podaří.“[5] V článku z jednoho serveru specializovaného na vzdělávání, z něhož se občas zveřejňují příspěvky v novinách St. Louis Post-Dispatch, se uvádí tato rada: Na obrázku je dítě s nosem zabořeným v knize a titulek hlásá: „Soustřeď se. Zaměř se na jednu jedinou věc. Opakuj, opakuj, opakuj! Budeš-li si stále opakovat, co si máš zapamatovat, vryje se ti to do paměti.“[6] Víra v moc opětovného čtení, zaměření na jedinou věc a opakování je všudypřítomná. Jenže pravda je taková, že si obvykle věc nevtisknete do paměti pouze tím, že ji budete pořád dokola opakovat. Možná bude podobná taktika fungovat, když si vyhledáte telefonní číslo a snažíte se ho udržet v paměti, než ho naťukáte do mobilu. Ale chcete-li se něco naučit natrvalo, pak vhodná není.

Na internetu se můžete podívat na jednoduchý příklad. Zadejte do vyhledávače „penny memory test“ (paměťový test centu) a zobrazí se vám skupina několika obrázků této běžné americké mince, z nichž jen jeden je správný. Přestože jste minci viděli mnohokrát, najednou máte problém s jistotou určit, která je ta pravá. Nedávno proběhl zajímavý experiment na Kalifornské univerzitě v Los Angeles (UCLA). Profesoři a studenti, kteří pracují v budově katedry psychologie, měli říci, kde se nachází nejbližší hasicí přístroj od jejich pracoviště. Většina z nich nevěděla. Jeden profesor, který na UCLA učil už dvacet pět let, odešel ze třídy, kde test probíhal, a rozhodl se hasicí přístroj nejblíž svého pracoviště najít. Zjistil, že visí přímo u dveří jeho kanceláře, jen pár desítek centimetrů od kulové kliky, jíž otáčel pokaždé, když do kanceláře vstupoval. V tomto případě tedy ani celé roky opakovaného vystavení nepřinesly profesorovi poznatek, kam běžet pro hasicí přístroj, kdyby se mu vzňal odpadkový koš.[7]

Table of Contents

Předmluva

1. Mylné názory na učení