Donald Ray Pollock

Nebeská hostina

Originální název: The Heavenly Table,

vydáno u Doubleday, a division of Penguin Random House, LLC,

New York 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2016 by Donald Ray Pollock

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7956 -2 (epub)

ISBN 978-80-243-7957-9  (mobi)

Pro Patsy, jako obvykle, a pro Barneyho, nejlepšího psa všech dob, který zemřel 1. října 2015.

1

Psal se rok 1917 a podél hranice mezi Georgií a Alabamou se schylovalo ke konci dalšího pekelného srpna. Pearl Jewett probudil před svítáním své syny hrdelním štěknutím, připomínajícím spíše zvuk zvířecí nežli lidský. Tři mladíci tiše vstali každý ze svého rohu jednopokojové dřevěné boudy a natáhli si špinavé svršky, stále navlhlé potem po včerejší dřině. Prašivá krysa pokrytá boláky utekla do kamenného komína a do vychladlého ohniště napadaly kousky malty. Mezerami v roubených stěnách dovnitř pronikalo měsíční světlo a v mléčných pruzích dopadalo na červenou hliněnou podlahu. Chlapci se shromáždili ke snídani uprostřed místnosti, hlavami se přitom téměř dotýkali nízkého stropu. Pearl každému podal hroudu z mouky a vody, včera osmaženou na zbytku tuku. S tímto přídělem měli vystačit až do večera, kdy na zprohýbaných plechových talířích dostanou kus z nemocného vepře, jehož na jaře podřízli, spolu s kaší z rozšťouchaných brambor a zelených listů, nabíranou rukou, jež nikdy nebyla čistá, z hrnce, který nikdy nebyl umyt. S výjimkou občasného deště byl každý den stejný jako předešlý.

„Zahlíd jsem včera večer dva z těch negrů,“ poznamenal Pearl a díval se přitom ven hrubě otesaným oknem, jediným v celé místnosti. „Posedávali u liliovníku a vyzpěvovali ty svý odrhovačky. Pěkně nahlas.“ Podle majitele pozemku, majora Thaddeuse Tardwellera, poslední nájemníci srubu, rozvětvená rodina mulatů z Louisiany, podlehli před několika lety horečce a byli pochováni vzadu na zarostlé části pozemku, kde se nyní nacházela prázdná prasečí ohrada. Od té doby se majorovi nedařilo nikoho do boudy nastěhovat – všichni měli strach, že by na místě, kde žili míšenci černochů a bělochů, mohly přetrvávat nějaké nakažlivé nemoci –, dokud se na podzim neobjevil starý muž se svými syny, napůl vyhladovělí a shánějící práci. V poslední době vídal Pearl duchy mulatů všude. Předešlého rána jich napočítal pět. Sám byl vyzáblý a prošedivělý, s ústy věčně dokořán a se žlutou skvrnou od moči na kalhotách vypadal, jako by se k nim chystal každou chvíli připojit. Kousl si vdolku a zeptal se synů: „Neslyšeli jste je?“

„Ne, tati,“ odpověděl mu nejstarší, Cane. Ve svých třiadvaceti byl tak pohledný, jak jen syn pachtýře může doufat. Od každého z rodičů zdědil to nejlepší: otcovu vysokou šlachovitou postavu a matčiny výrazné rysy a husté tmavé vlasy; kvůli drsnému a beznadějnému životu, jejž vedli, mu však tvář začínaly brázdit vrásky a vousy prokvétat šedinami.

Jako jediný z rodiny uměl číst – než matka zemřela, učila jej z Bible a starých McGuffeyho učebnic, vypůjčených od sousedky. Cizí lidé většinou soudili, že má jako jediný z celé rodiny nějaké vyhlídky do budoucna, nebo přinejmenším aspoň rozum. Upřel oči na mastný žvanec v ruce, všiml si zatočeného bílého vlasu, zamáčknutého do těsta pod špinavým otiskem prstu. Dnešní ranní příděl byl menší než obvykle, ale Pearl včera říkal, že jestli jim má pytel mouky vydržet do podzimu, budou se muset uskrovnit. Cane vytáhl vlas ze své snídaně, chvíli pozoroval, jak se snáší k zemi, pak si ukousl první sousto.

„Já slyšel jenom tu blbou krysu,“ prohlásil Cob, prostřední ze sourozenců, malý a podsaditý, s hlavou kulatou jako hrášek a vodnatýma zelenýma očima, které věčně působily mírně rozostřeně, jako by právě dostal ránu do hlavy. Ačkoli měl kuráž za dva, vždycky byl poněkud pomalejšího úsudku a jeho strategií pro přežití bylo následovat Caneova příkladu a moc si nestěžovat, i kdyby bylo sebehůř a vdolek sebemenší. Nedokázal pochopit dokonce ani hodiny. Zkrátka obecní blázen, jak se jemu podobným říkávalo. Člověk na ně narazil téměř kdekoli, dřepěli u obecní pumpy a doufali v několik přátelských slov nebo milodar od laskavého kolemjdoucího, který měl dostatek soucitu a uvědomoval si, že nebýt Božího milosrdenství, mohl tam coby politováníhodný odrbaný samotář sedět on. Kdyby se o bratra nestaral Cane, i Cob by pravděpodobně trávil své dny na rohu ulice a žebral o zbytky a sem tam nějakou minci do rezavé plechovky od fazolí.

Stařec chvíli čekal, co odpoví jeho nejmladší syn, než jej pobídl: „A co ty, Chimney? Tys je slyšel?“

Chimney před ním stál s nepřítomným výrazem ve špinavé uhrovité tváři. Stále byl v myšlenkách u křivozubé coury s kyprým poprsím, již otcův chraplavý křik zahnal teprve před pár minutami. Uplynulého večera předčítal Cane svým bratrům jako pokaždé, když Pearl usnul na své dece dřív, než se úplně setmělo, Život a skutky Krvavého Billa Bucketa, rozpadající se, navlhlý šestákový román oslavující zločiny bývalého vojáka Konfederace, z nějž se stal bankovní lupič a jako takový šířil hrůzu po celém Západu. Po zbytek noci se Chimneymu zdálo o přestřelkách na vyprahlých pouštních pláních a vagínách chutnajících po medu. Ohlédl se na své bratry, zívající a drbající se jako párek psů. Snídali tu jílovitou mastnou hmotu a poslouchali plácání bláznivého dědka o jeho černých přátelích ve světě duchů. Samozřejmě chápal, proč Pearlovy žvásty hltá Cob; neměl v hlavě rozumu, ani co by se za nehet vešlo. Ale proč s ním tu hru hraje Cane? To pro něj byla záhada. Nejstarší bratr byl chytřejší než oni všichni dohromady. Chimney sice uznával, že je do jisté míry v pořádku chovat se slušně ke staré matce nebo otci bez ohledu na to, jak jsou blázniví nebo senilní, ale co oni? Kdy už konečně začnou žít?

„Mluvím na tebe, kluku,“ ozval se Pearl.

Chimney se zadíval na pruh zelenošedé plísně, pokrývající spodní část stěn srubu. Obyčejné ano nebo ne dnes ráno otci stačit nebude. Snad proto, že byl nejmladší, měl Chimney vzpurnou náturu, a kdykoli se dostal do jedné ze svých vzdorných nebo rozhořčených nálad, byl tento sedmnáctiletý chlapec schopen říct a udělat cokoli, bez ohledu na následky. Znovu si vybavil macatou děvku, o níž se mu zdálo, jejíž masitá zadnice a svůdný hlas začínaly blednout a brzy zmizí docela, vystřídány každodenní úmornou lopotou se sekerou v téměř čtyřicetistupňovém vedru. „Podle mě se maj nejlíp,“ řekl konečně Pearlovi. „Válej se tu, šťouraj se v nose a hrajou písničky. Jak to že si, kurva, můžou jenom užívat?“

„Cos to řek?“

„Řek jsem, že než žít v týdle zavšivený díře, z fleku bych si to s těma mrtvejma čmoudama vyměnil.“

V místnosti se rozhostilo ticho, stařec narovnal shrbená ramena a semkl rty v zachmuřeném šklebu. Zaťal pěsti. V první chvíli měl sto chutí srazit chlapce k zemi, ale než se otočil od okna, rozmyslel si to. Na výprask bylo příliš časně, dokonce i na zasloužený. Přistoupil k Chimneymu a zadíval se do jeho hubeného hranatého obličeje a chladných drzých očí. Někdy se mu ani nechtělo věřit, že je ten kluk jeho. Cob pochopitelně představoval zklamání, ale měl alespoň dobré srdce a dělal, co se mu řeklo, a Cane – ten byl bez chybičky. Zato v Chimneym se člověk nevyznal. Jeden den dřel jako mezek, druhý den odmítl přiložit ruku k dílu, ať mu Pearl vyhrožoval čímkoli. Jindy dal Cobovi svůj díl večeře, vzápětí se otočil a vykadil se mu do bot, zatímco Cob jedl. Jako by si nemohl vybrat mezi dobrem a zlem, a tak se rozhodl vynikat v obojím. Navíc byl od chvíle, kdy se mu poprvé ztopořil penis, posedlý ženskými. A rozhodně se tím netajil; dvakrát, třikrát za noc bylo slyšet, jak si ho pod dekou honí, zvlášť když mu Cane předčítal z té zatracené knížky, již uchovával jako svatou relikvii. Pearl si vybavil, jak mu kdysi říkal jeden dražitel na trhu s dobytkem, že když hřebec zestárne, semeno zeslábne, a to nejen po stránce fyzické, nýbrž i psychické.

„A neplatí to jenom u zvířat,“ dodal ten člověk. „U nás doma si jeden dědek našel mladou ženušku a v jednapadesáti se rozhod, že eště vyvede jedno mládě, než mu vyschne semeno. No a narodila se jim zrůdička, jaký zavíraj do blázince v Memphisu.“

„Co se s tím děckem stalo?“ chtěl vědět Pearl.

„Prodali ho nějakýmu banánovi z Jižní Ameriky, kterej takový podivnosti sbírá,“ odpověděl dražitel. Tehdy to Pearl považoval za pouhé báchorky obchodníka, který se pokouší zvýšit cenu za párek mladých býků, nyní však usoudil, že na tom možná něco bude. Nerad to přiznával, ale jeho semeno se příliš nevyznamenalo, už když s Lucille zplodili Coba, a než zadělali na Chimneyho, zřejmě úplně zkyslo.

Přesto, snad protože byl Chimney nejmladší nebo protože mu ještě nerostly ježaté vousy jako jeho bratrům, Pearlovi právě on nejvíc připomínal zesnulou ženu. Nahnul se blíž a zadíval se chlapci do očí ještě upřeněji, jako by se pokoušel proniknout jakousi kouřovou clonou do minulosti. Chimney se ohlédl na své bratry, snědl poslední sousto vdolku. Starcův dech páchl žaludečními plyny a žlučí. Někde blízko se rozezpíval pták a Pearl si náhle vybavil jeden dávný večer pár týdnů před svatbou, kdy Lucille doprovázel po tancovačce domů. Podzimní obloha byla posetá hvězdami a chladný vzduch v sobě nesl slabou vůni zimolezu. Pearl přímo slyšel křupání štěrku pod nohama. Před sebou měl její tvář, stejně mladou a krásnou, jako když ji spatřil poprvé, když se však chtěl té tváře dotknout, Chimney to kouzlo pokazil. „Jo, možná bysme se těch negrů měli zeptat, jestli by nechtěli…“

Pearlova ruka bez varování vystřelila vpřed a uchopila chlapce za hrdlo. „Vyplivni to,“ zavrčel. „Vyplivni to.“ Chimney se pokoušel vytrhnout, ale starcův stisk byl po letech orání, štípání dřeva a kosení pevný jako ze železa. Chlapec nemohl dýchat, proto se záhy přestal vzpouzet a podařilo se mu vyplivnout několik vlhkých drobků, jež přistály na Pearlově chlupatém zápěstí.

„Tati, nemyslel to tak,“ ozval se Cane a popošel k nim.

„Pusť ho.“ Ačkoli soudil, že bratr zasluhuje, aby z něj někdo tu drzost vymáčkl, už proto, že jsou s ním věčné mrzutosti, uvědomoval si, že pokud se otec tak časně z rána rozčílí, bude je dnes na poli dřít dvakrát víc než jindy, a když měl člověk brát sílu z jediného vdolku, bylo to dost zlé i tak.

„Už mám tý jeho nevymáchaný huby dost,“ procedil Pearl přes zaťaté zuby. Nadechl se a zesílil sevření, zdánlivě odhodlaný umlčet chlapce nadobro.

„Krucifix, řek sem, abys ho pustil,“ zopakoval Cane těsně předtím, než otce popadl za druhou paži a zkroutil mu ji prudce za záda, až se ozvalo hlasité lupnutí. Z Pearlových úst vyšlo pronikavé zavytí. Odstrčil Chimneyho a Caneovi se vytrhl. Nejmladší chlapec kašlal a vyplivoval na podlahu zbytky vdolku, v ranním pološeru všichni sledovali, jak stařec zašlapává sousta do hlíny a přitom se pokouší ustát bolest v rameni. Nikdo nic neřekl. Dokonce i Chimneymu momentálně došla řeč.

Když bylo po všem, vyšli ven. Cob se zastavil u studny a nabral vědro vody, jež vzali s sebou spolu s dalším nářadím

– třemi oboustrannými sekerami, několika mačetami a rezavou šavlí s ulomenou špičkou – kolem zeleného bavlníkového pole. Než se slunce jako opilcovo krví podlité oko vyhouplo nad vrchy na východě, dorazili na bažinatou půdu, kterou mýtili pro majora Tardwellera. Slíbil jim deset nosnic navrch, pokud budou hotovi do šesti týdnů, a Cane měl pocit, že jestli budou pokračovat stejným tempem, mohli by to stihnout. Stáhl si rozedranou halenu a hodil ji přes vědro vody, aby do něj nemohli komáři a moskyti. Začal další pracovní den. Odpoledne, zatímco jim v žaludcích šplíchala jen zteplalá voda, už všichni dokázali myslet jen na nemocného vepře pověšeného v udírně.

2

Téhož rána šel o několik set kilometrů dál v jižním Ohiu jistý farmář jménem Ellsworth Fiddler probudit svého syna, leč v posteli chlapce nenašel. Chvíli se jen díval na prázdné lůžko, poté zamířil do stodoly s nepatrnou nadějí, že by chlapec mohl být tam, ale po Eddiem jako by se slehla zem. Vrátil se do domu, přesvědčil se, jestli jeho žena Eula ještě spí, a tiše se odebral dolů do sklepa pod kuchyní. Jako na potvoru se z jeho zásoby ostružinového vína ztratily dvě láhve. „Nikdy jsem mu neměl dát vochutnat,“ zabručel sám pro sebe a vzpomněl si na loňské Vánoce. Svátky byly pochmurné, zejména proto, že Ellsworth v září svěřil své i Euliny celoživotní úspory podvodníkovi v kostkovaném obleku; napadlo jej tedy, že když si dá s Eddiem skleničku, chlapce to trochu rozveselí. Jemu otec dovolil každý večer skleničku již od dvanácti let a syn se přece vyvedl dobře, nebo ne? Když se však nyní ohlédl, nejlepší nápad to nebyl. Eddie měl i bez toho sklony k stavění vzdušných zámků, lhaní a vyhýbání se povinnostem a s takovými může zamávat i trochu silnější cider. Od prvního doušku, jejž si dopřáli dole ve sklepě, zatímco Eula šramotila v kuchyni nad nimi a nadívala tuhého vánočního krocana, jehož Ellsworth směnil s Rayem Coxem za starý postroj, začal chlapec kromě jiných nepravostí holdovat alkoholu.

Právě se vynořoval ze sklepa, když do kuchyně vešla Eula.

„Co děláš?“ chtěla vědět.

„Hledám Eddieho,“ odpověděl Ellsworth nervózně. „V posteli neni.“

„To jako někam šel?“

„Prostě ho nemůžu najít.“

„No dobře, ale co by podle tebe v šest ráno pohledával tam dole?“

„Nevim,“ připustil Ellsworth, „jenom mě tak napadlo…“ Eula zavrtěla hlavou a šla se do chlapcova pokoje přesvědčit sama. Když se vrátila, čekal Ellsworth, až něco řekne, ona však jen zapálila chrastí v kuchyňském sporáku, nabrala z vědra vodu na kávu a nalila ji do kastrolu. Ellsworth se vrátil do chléva a nakrmil mulu; o několik minut později jej žena zavolala ke stolu a on se posadil ke dvěma vejcím a misce lepkavé ovesné kaše bez chuti. Kristepane, pomyslel si, ještě loni touhle dobou by na stole čekaly klobásy zalité omastkem, nebo dokonce vepřové kotlety. Ačkoli už mu bylo nanic z toho, jak ten podvod donekonečna přemílá v hlavě, i sebemenší drobnost mu jej každou chvíli připomněla, dokonce i snídaně. Utržil ránu, jaká se nikdy nezacelí, počítal, že se bude užírat do konce života. Jednoho slunečného odpoledne na konci loňského září u něj a Eddieho zastavil muž na ryzákovi a nenuceně se zeptal, jestli nevědí o někom, kdo by měl zájem koupit padesát guernesejských krav po dvaceti dolarech za kus. „Co že tak lacino?“ vyptával se Ellsworth podezíravě. Věděl, že Henry Robbins jen před pár týdny zaplatil za pár holštýnských telat dvakrát tolik.

„To víte, zrovna nadšenej z toho nejsem,“ přiznal muž.

„Moje žena se roznemohla a podle doktora nevydrží ani půl roku, jestli ji nevezmu někam, kde je teplejc.“

„To je mi líto,“ řekl Ellsworth.

„Úbytě,“ pokračoval muž. „Nolie na tom nebyla nejlíp, ani když jsem si ji před dvaceti rokama bral. Ale mně to bylo fuk. A nevadí mi to ani dneska. Nemůže za to, už se tak narodila. Spaktoval bych se třeba se samotným Belzebubem, aby mohla eště chvíli dejchat. Podle mýho chlap, co nedostojí manželskýmu slibu, stojí za starou bačkoru.“ Vytáhl z kabátu špinavý kapesník a osušil si oči. „Proto kvaltuju, abych prodal co nejdřív.“

Na Ellswortha jeho proslov zapůsobil; ohledně Euly to cítil podobně, ačkoli si nebyl jist, zda by dokázal obchodovat s ďáblem, kdyby snad došlo na nejhorší. „A na kolik by ty krávy celkem vyšly?“ zeptal se, protože nebyl s to vypočítat tak vysokou cifru z hlavy.

„Tisíc dolarů,“ ozval se Eddie.

„Máš recht,“ potvrdil muž. „Ten váš kluk má chytrou hlavu, co?“

„Padesát kusů,“ mumlal si Ellsworth pro sebe s očima upřenýma na čížka, jenž právě přistál na pahýlu jabloně o pár metrů dál. Měli s Eulou našetřeno tisíc dolarů, což však byly jejich celoživotní úspory. Ovšem kdyby ji dokázal přesvědčit, získali by největší stádo v okolí. A jestli ty krávy nekoupí on, nejdéle do večera se jistě najde jiný kupec. Tak dobrou nabídku nemůže odmítnout. Zhluboka se nadechl. „Musel bych to prvně probrat se svou ženou.“

„To se ví,“ přikyvoval chlapík. „Sám neutratím ani pěťák, dokud to Nolie neschválí.“

Jel s nimi domů a počkal na dvoře, Ellsworth se odebral dovnitř. Eula seděla u kuchyňského stolu a popíjela odpolední kávu. Ellsworth přecházel sem a tam a nejméně dvaceti různými způsoby jí líčil situaci a stále zářnější vyhlídky, neopomněl přitom tu a tam zdůraznit, že dobytku rozumí stejně jako Henry Robbins, jestli ne lépe. „Mohli bysme mít největší mlíčnou farmu široko daleko,“ vykládal. „Nebo ty krávy můžem prodat na dražbě za dvakrát tolik. Zkrátka je to životní šance.“ Pochopitelně vzdorovala, přesně jak čekal, ale po hodině jeho neústupného řečnění neochotně svolila.

Odešla do ložnice a vrátila se se sklenicí s penězi, již ukrývala pod uvolněným prknem za prádelníkem. „Než mu zaplatíš, pořádně si ty krávy prohlídni,“ nabádala manžela.

O tři hodiny později projeli s cizincem a s Eddiem bytelnou širokou branou na pozemek velké farmy mezi zalesněnými kopci v pikeském okrese. Ellsworth se obdivně rozhlížel po svažitých zelených pastvinách a hektarech polí s kukuřicí a pící, čerstvě nahozené stodole, hospodářských budovách a cihlovém patrovém domě mezi vysokými duby. „Máte to tu moc pěkný.“

„Jo, to zas jo,“ přikývl muž. „Pán nám přál.“

Ellswortha zajímalo, co bude s pozemkem, ale nechtěl vyzvídat. Koneckonců ten člověk tratí dost už jen na dobytku. Později si vybavil, že když si podali ruce na stvrzení dohody, poněkud jej překvapilo, jak je mužova ruka jemná. Navíc ten jeho kostkovaný oblek, další varovné znamení, jež Ellsworth ke svému zahanbení opominul ve spěchu využít cizího neštěstí. „Tak hlavně ať se vaše žena uzdraví,“ popřál muži a sledoval, jak si cpe peníze do kapes, aniž by se je namáhal spočítat. Chlapík mu pahýlem tužky načmáral potvrzení na zadní stranu staré obálky.

„To doufám,“ přisvědčil statkář. „Nevím, co bych si bez ní počal.“ Dokonce se mu přitom zachvěl hlas, a kdykoli si Ellsworth celou událost v duchu promítal, tato maličkost jej rozčilovala ze všeho nejvíc. Někdy si toho prohnaného darebáka představoval v zakouřeném baru, bohatšího o tisíc dolarů, jak se chvástá svým ničemným kumpánům mezi přípitky a rundami, že napálil venkovského balíka, lapil jej do pevné pavučiny lží, upředené z kluzkých a zrádných vláken. Jak se totiž ukázalo, tomu člověku stádo vůbec nepatřilo.

Jenže to bylo až později, poté co zjistil, jak byl napálen. V následujících dvou dnech nahnali s Eddiem téměř polovinu stáda, vždy po čtyřech až pěti kusech, na svou jedenáct kilometrů vzdálenou farmu. Třetího rána, právě když vyváděli branou další krávy, se objevil skutečný majitel stáda, který strávil uplynulý týden na rodinné sešlosti v Yellow Springs. Naštěstí byl Abe McAdams poměrně rozumný člověk. Ačkoli poslal pro policii a chladně mířil Ellsworthovi pistolí na hlavu, dokud se policista nedostavil, mohli dopadnout mnohem hůř. Nikdo by McAdamsovi neměl za zlé, kdyby je na místě zastřelil. Konstábl dorazil ve Fordu model T s hvězdou na dveřích. Tou dobou si již McAdams nemyslel, že by jej ti dva chtěli záměrně okrást, ale konstábl Sykes, jemuž se zapřísahalo nevinou tolik darebáků, že by zaplnili celou koncertní síň, trval na tom, že je stejně odveze do vazby, přinejmenším aby celou událost prošetřil. Otec ani syn automobilem v životě nejeli, a než dorazili do pikeské věznice, Ellsworth, jenž měl kvůli podvodu už tak žaludek na vodě, několikrát pozvracel stupátka. Bezzubým surovcem v sousední cele počínaje, zástupy zvědavých občanů shlukujících se před zamřížovaným oknem konče, všichni žasli nad farmářovou pošetilostí. Pokřikovali na něj a nabízeli nejrůznější výhodné koupě: sídlo na kopci za padesát centů, pravou loknu Ježíše Krista za dva doutníky, železnici Baltimore & Ohio za tucet hnědých vajec. Poslouchat jejich vtipkování bylo zlé, ale ještě horší bylo sledovat Eddieho, jenž od uvěznění nepromluvil, jen se choulil na pryčně zády k němu, jako by se na otce nedokázal ani podívat. Nakonec je zhruba hodinu před západem slunce propustili. „A co ten chlap, co mě vokrad?“ chtěl vědět Ellsworth.

Konstábl pokrčil rameny. „Na vašem místě bych moc nedoufal. Poohlídnu se, ale počítám, že už bude dávno v tahu. Hlavně všechny ty krávy vraťte.“

Předstoupit toho večera před Eulu bylo to nejtěžší, co kdy Ellswortha čekalo. Kéž by ho jen začala tlouct pěstmi, proklínala jej, naplivala mu do tváře. Ale kdepak. Když jí vylíčil, co se stalo, sotva slyšitelně vyjekla, jinak už neřekla ani slovo. Celé týdny chodila jako tělo bez duše, nejedla, nespala a někdy se zdálo, že snad ani nedýchala. Ellsworth se začínal bát, že ji to udolá. Každé odpoledne se vracel z pole nebo z chléva se strachem, co doma najde. Pak ji však jednoho listopadového rána, dva měsíce od onoho podvodu, zaslechl mluvit pro sebe: „Prostě začnu znova, to je celý.“ Stála u sporáku a připravovala snídani. Semkla rty a přikývla, jako by souhlasila s něčím, co řekl někdo jiný. Od té doby se její stav pomalu zlepšoval, a ačkoli si Ellsworth uvědomoval, že mu takovou neopatrnost a hloupost možná nikdy neodpustí, přinejmenším se nemusel bát, že jí přeskočí nebo že spolkne hrst jedu na krysy.

Vyškrábal z misky zbytky ovesné kaše a vstal. Za celou snídani Eula nepromluvila, jen seděla, dívala se z okna a pila kávu. „Tak až se Eddie vrátí, ať de za mnou na pole naproti paní Chesterový,“ řekl jí. „A ať s sebou vezme motyku.“

„A co když se nevrátí?“

„To bych mu neradil,“ zamračil se Ellsworth. „Jen ať kouká přiložit ruku k dílu, je to tam zarostlý až hrůza.“

Table of Contents

1

2