Ann Granger

Trosky

Originální název: Rack, Ruin and Murder

Vydáno u HEADLINE PUBLISHING GROUP, London 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011 Ann Granger

First published in 2011 by HEADLINE PUBLISHING GROUP.

Translation © Jana Krollová, 2017

© Obálka Emil Křižka, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7887-9 (epub)

ISBN 978-80-243-7888-6 (mobi)

PŘÍPAD PRO CAMPBELLOVOU A CARTERA

Tonymu a Pat Daveyovým se vzpomínkou na mnoho společných cest a s očekáváním mnoha dalších

Kapitola 1

Monty Bickerstaffe kráčel svou typickou kymácivou chůzí a ruce se mu houpaly podél těla. Vystavoval tím nebezpečí bouli ve tvaru lahve v prověšené igelitové tašce, která se pohupovala v jeho pravé ruce.

Jeho přítomnost v supermarketu způsobila, že se ulička s nápoji v tu ránu vylidnila. Nakonec k němu přistoupil opravdu mladý zástupce vedoucího. Jeho zdvořilý dotaz: „Můžu vám s něčím pomoci, pane?“ byl pronesený způsobem, který jasně naznačoval, že Montyho návštěva tohoto obchodu není žádoucí.

„Namyšlený mladý blbeček!“ řekl si Monty sám pro sebe a vztekle zavrčel: „Jsem zákazník jako každý jiný!“

Pověděl to tomu mladíkovi. Řekl to jeho nadřízenému, který přišel bránit toho mladého. Zopakoval to i ostraze supermarketu. U té se rozpovídal ještě víc.

„Budu si na vás stěžovat za neoprávněné zadržení!“ vyhrožoval. „Vůbec nemůžete vědět, jestli chci zaplatit nebo ne! Ještě jsem neopustil obchod. Dokud odtud nevyjdu, je zde předpoklad, že mám v úmyslu zaplatit, což také udělám. A kromě toho,“ uzavřel, „vy nemáte žádné právo mě prohledávat. Nejste polda. Když to chcete provést, sežeňte si skutečného policajta.“

„V zákonech se ještě vyznám,“ řekl otráveně místní člen ochranky.

„Ale ne tak dobře jako já, chlapče,“ opáčil Monty.

„Jo, já vím, Monty. Proč nám už konečně nedáte pokoj?“

Když platil, tak všichni stáli nad ním. Dívka u pokladny před ním ucukla, když jí podával peníze, jako by se jich štítila. Peníze byly poznamenány kontaktem s Montyho rukou.

„Copak on se nikdy nemyje?“ slyšel, jak se ptala svého kolegy u vedlejší pokladny, když se od ní odvrátil.

„No dobrá, nestrkejte do mě!“ poroučel muži z ochranky. „Potřebuju igelitovou tašku. Mám nárok na igelitovou tašku a nebudu za ni platit. Už jsem vám zaplatil dost za tu whisky.“

„Podle pravidel supermarketu,“ poznamenal neuváženě mladý zástupce, „musí zákazníci za tašky platit. Není to moc, jen pět pencí. Chrání to životní prostředí.“

„A jak?“ vyštěkl Monty.

„Snižuje to počet použitých tašek.“ Mladík, který byl v Montyho očích něco jako přerostlý školák, máchl rukou směrem k prosklené stěně. „Lidé je jinak odhazují, kde je napadne.“

„A jak víte, že já tu svoji vyhodím? Rád bych poznamenal,“ pokračoval Monty, „že kdyby mi ta lahev vyklouzla z ruky – kvůli tomu, že mi nebyla poskytnuta igelitová taška – rozbila by se a zůstaly by po ní střepy, které by pro životní prostředí byly daleko horší.“ Usmál se a při pohledu na jeho zuby se všichni odvrátili. „A co kdybych pak chtěl posbírat ty střepy, abych chránil životní prostředí, a přitom se pořezal…“

„Dej mu tu tašku, Janette, ať od něho máme pokoj,“ řekl unaveně hlavní vedoucí.

Vyvedli ho ven a tam se seřadili a dívali se, jak vyrazil směrem k domovu. Monty opustil areál supermarketu, prošel kolem několika malých provozoven, pokračoval přes jednu špinavou městskou obytnou čtvrt, pak šel skrz o něco hezčí zástavbu domků napodobující venkovská stavení („Králikárny!“ odfrkl pohrdavě Monty) a nakonec vyšel ven dírou v živém plotě u benzinky na obchvatu města.

Šoural se kolem autodílny a nevšímal si muže u pumpy, který na něho přátelsky zamával. Otočil se a přešel silnici, což bylo provázeno troubením a nadávkami řidičů. On to však ignoroval. Mířil nyní do přírody a to se mu pokaždé ulevilo. Kráčel po krajnici, až přišel k odbočce a vydal se na poslední úsek cesty uličkou nazvanou Tobyho strouha.

Nikdo neví, kdo Toby byl, ale ulička nese tohle jméno od nepaměti, a dokonce byla takto označená už na mapě z osmnáctého století. Vede dolů z kopce, kde se napojuje na hlavní silnici. Dodnes, když hustě prší, stéká přebytečná voda dolů po ulici proudem, jako by to byla skutečná strouha. V místě, kde se potkává s hlavní ulicí, se za deštivého počasí tvoří docela velká kaluž, jež se táhne přes celou silnici. Motoristé, kteří s tím nepočítají, pak píší každou zimu stížnosti na úřad.

Monty prošel kolem cedule s názvem ulice. Byla nachýlená vpravo jako opilec od té doby, co do ní před dvěma nebo třemi lety najel Pete Sneddon svým traktorem. Pomalu se naklání k zemi víc a víc, až se nejspíš nakonec úplně položí.

„Osobně napíšu na úřad!“ oznamoval Monty koni, který se pásl na poli vedle uličky. Vlastnil tohle i sousední pole, ale půdu nevyužíval. Sloužila mu tak trochu jako ochrana před okolním světem. Kůň patřil Garymu Colleymu a Pete Sneddon tudy občas vedl své ovce na pastvu. Podle Montyho byla jeho půda tímto způsobem dostatečně využívaná a mohl tím odbýt každého, kdo se ho na to ptal.

Kůň přátelsky zařehtal, anebo se mu možná jen vysmíval, protože i on věděl, že na úřadě mají daleko důležitější věci na starosti než Tobyho strouhu (a Montyho).

Takhle se Monty asi po hodině chůze dostal domů. Byla to doba, pomyslel si. Mohl by to zvládnout i za poloviční čas. Připadalo mu, že se mu artritida v kolenou ozývala čím dál naléhavěji. Už ani whisky nedokázala tu bolest otupit. Když s tím byl naposledy u lékaře, na recepci se chovali ještě hůř, než ten mladý výrostek v supermarketu. A co víc, nějaká mladá žába v džínách s holým potetovaným pupíkem ho obvinila z šíření chorob.

„Tohle je čekárna u lékaře, moje milá,“ poučil ji. „Sem chodíme ty nemoci chytat.“

V tu chvíli všichni ostatní pacienti začali šoupat židlemi, aby mezi sebou vytvořili dostatečné rozestupy. Nejvíc jim záleželo na tom, aby se drželi v uctivé vzdálenosti od Montyho.

„Žij a nech žít!“ řekl Monty nahlas z radosti, že byl zase doma. Zatlačil do rezavé železné brány. Panty byly ztuhlé, takže se branka nikdy neotevřela víc, než aby se kolem protáhla jedna osoba. Svlačec prorůstal tyčkami a zakrýval názornou ukázku tepaného kování devatenáctého století. To bránilo v přístupu na zaplevelenou příjezdovou cestu vedoucí ke vstupním dveřím domu nesoucího název Balaclava, který kdysi býval nádherným sídlem postaveným ve viktoriánském neogotickém stylu. Cihlové zdivo se pomalu rozpadalo. Nad vstupním portálem začínala prasklina, která se jako blesk klikatila až do prvního patra. Rozpůlila erbovní štít, který navrhl Montyho pradědeček, aby dodal sídlu čistě fiktivní šlechtický nádech.

Monty už celá léta nevyšel po schodech nahoru do vyšších pater. Jeho kolenům se to nelíbilo a také nechtěl vidět, jak horní pokoje postupně chátrají. Obýval pouze přízemí, které mu poskytovalo dostatečný prostor. Hned vedle vstupní haly se nacházela toaleta, byl zde prostorný salon, velká jídelna, spižírna a rozlehlá kuchyň, odkud vedly dveře do dvora. Dále tu byla malá místnost, kterou Monty nazýval „zbrojnice“. Už se v ní však nenacházely žádné sportovní pistole. Před lety je odnesla policie, protože neměl zbrojní pas. Patřily jeho otci a Monty špatně nesl fakt, že ho připravili o to, co považoval za rodinný majetek. Nyní v bývalé zbrojnici skladoval prázdné lahve a už jich tam byla pěkná hromada, protože neměl jak je dopravit do kontejneru na sklo.

Jeho rodina tento dům postavila na konci padesátých let devatenáctého století a od té doby ho obývala. Ovšem dům chátral už od padesátých let dvacátého století, dlouho před tím, než ho zdědil Monty, protože už v té době bylo obtížné a drahé zajistit personál na jeho údržbu. Zhruba ve stejné době začal upadat také rodinný podnik. Monty si pamatoval, jak se jeho otec s matkou museli uchýlit ke skrývanému šetření. Co se týče jeho otce, znamenalo to přelít levná vína do lahví kvalitnějších značek a občas si pořádně přihnout, aby mu to šlo lépe. Jeho matka si osvojila různé způsoby, jak ušetřit. Montyho vzpomínky na prázdniny strávené doma byly spojeny s různými druhy jídla uvařeného ze zbytků. Taková jídla jedl často i během školního roku v jídelně. Jako dospělý si Monty občas uvědomil, že vlastně vyrostl na různě upravených pomyjích. Prostěradla na posteli míval často otočená „okraji doprostřed“, když začínala být uprostřed opotřebovaná. To znamenalo, že se prostěradlo rozstřihlo podélně napůl a sešilo k sobě neopotřebovanými okraji. Tím však vznikl uprostřed šev, který na holé kůži škrábal. V domě byla odjakživa zima. Ale Monty byl přesvědčený, že ho to „zocelilo“.

Jeho kulhavá chůze se rozléhala halou. Nevšímavě prošel kolem nábytku pokrytého silnou vrstvou prachu a zatlačil do dveří vedoucích do salonu. Zamířil ke kredenci, kde se nacházely skleničky. Monty otevřel jedny dvířka, a když nenašel žádné čisté sklenice, zkusil ještě ta druhá. Také bez úspěchu. Bude muset opět umýt nádobí, a to ho naposledy myl někdy před třemi nebo čtyřmi dny. Měl pocit, že když to tu obývá jen on sám, mělo by stačit umýt nádobí jednou za týden.

Monty opatrně odložil nově nabytou lahev, povzdechl si a vydal se zpátky ke dveřím do haly a dál do kuchyně. Tehdy si uvědomil, že tu není sám. Měl návštěvu, někoho cizího.

Nejdřív si myslel, že se mu to jen zdá. Míval návštěvy velice zřídka. Naposledy to byla nějaká žena, která tvrdila, že je sociální pracovnice. To bylo někdy začátkem roku. Nějaký všetečný šťoural nejspíš nahlásil, že tu bydlí „postarší muž, který to nemá v hlavě úplně v pořádku a žije sám ve studeném, špinavém domě“.

Je pravda, že ta žena nepoužila slova „nemáte to v hlavě v pořádku“. Místo toho řekla: „Možná už se nám to trochu plete v hlavě, co?“

Montyho odpověď zněla: „Nevěděl jsem, že se ke mně dostaví Její Veličenstvo. Mám tomu rozumět tak, že ten majestátní plurál používáte, protože tou popletenou myslíte sebe? Možná to tak opravdu je. Vlastně tomu všechno nasvědčuje, když si o sobě myslíte, že jste královna. Nicméně moje mysl je v naprostém pořádku.“

„Ale vy jste tu úplně sám, drahoušku,“ odpověděla sociální pracovnice, „v takhle nádherném velikém domě, a zdá se, že tu nemáte ani ústřední topení.“

„Já si sám vystačím!“ zahřměl Monty na tu nešťastnou ženu. „Máte pravdu jedině v tom, že jsem sám, madam! Opakuji, že to mám v hlavě úplně v pořádku. Myslím, že vám není nic do toho, jak se starám o svůj dům. Mně připadá v pořádku. Topení mám, v salonu je krb. Na zahradě a v hospodářských staveních mám spoustu dřeva na topení. Mám to zadarmo a taky platím míň za elektřinu. Na plynovod už připojený nejsem. Na naší ulici měnili před pár lety trubky a chtěli mi kopat na zahradě, aby mi sem zavedli nové. Já to odmítl, a tak vyvedli hlavní rozvod kolem mých vstupních dveří,“ ukázal někam za ženino rameno, „ale mě odpojili. Platím nekřesťanské peníze za něco, čemu vy říkáte obecní daň, ale obec mi za to neposkytuje prakticky žádné služby. Běžte pryč.“

Odešla a nechala mu tam několik brožurek o pomoci seniorům. Monty je bez váhání hodil do ohně, kde se přidaly k praskajícímu dřevu, které dřív sloužilo jako zahradní domek.

Od té doby tudy neprošel téměř nikdo. Až do dnešního dne. Dnes tu měl dalšího nezvaného hosta.

Montyho to pobouřilo. Copak jako majitel domu nemá právo na soukromí? Zdálo se, že vetřelci jeho poloha na čalouněné lenošce s opěradlem, která Montymu sloužila jako postel, moc nesvědčí. Alespoň malá útěcha. Tenhle cizinec si přivlastnil jeho viktoriánskou pohovku vycpanou koňskými žíněmi. Ale neseděl na ní. Spíš to vypadalo, že každou chvíli přepadne na zem. Byl podepřený několika rozpadajícími se polštáři na konci pohovky. Zdálo se, že tvrdě spí. Monty neměl ani ponětí, kdo by to mohl být. Byl to dobře živený chlapík v hnědých manšestrácích, rozhalené modré kostkované košili a semišovém saku. Už nebyl nejmladší, ale nebyl ani moc starý. Podle Montyho musel být celkem nóbl.

„Co tu sakra pohledáváte?“ vyštěkl Monty. „Tohle je soukromé sídlo svobodného pána!“

Chlap neodpovídal. Monty přistoupil o něco blíž, ale stále si udržoval odstup. S odporem si všiml, že ten chlapík slintal a na kůži měl zaschlé sliny, které tvořily úzkou stříbřitou stopu jako stezka hlemýždě. A co hůř, ten chlap měl nehodu. Už to bylo skoro zaschlé a zůstala mu po tom vlhká skvrna v rozkroku, odkud vycházel charakteristický zápach.

Monty nakrčil nos. „Trochu jsi přebral, co, chlape? Věř mi, že ti rozumím. Ale tady nemůžeš zůstat, víš?“

Nedočkal se žádné reakce. Monty si hlasitě odkašlal a rázně poručil návštěvníkovi, aby vstal. S tím to ani nehnulo.

Monty, jehož narůstající vztek převážil obezřetnost, se natáhl a zatřepal jedním semišovým rukávem. Bez úspěchu. Postava zůstala nehybná. Až moc nehybná. Jak zatřepal rukávem, začal se z oblečení ještě intenzivněji šířit kyselý zápach zaschlé moči.

Monty si dlouze potichu hvízdl. Pohlédl ke dveřím a s úlevou zjistil, že jsou otevřené, takže kdyby mu to kolena dovolila, mohl by uprchnout. Ve stejnou chvíli si uvědomil, že dveře bývají stále otevřené. Uvnitř domu nikdy dveře nezavíral, protože by je potom musel zase otvírat. Ale když přišel domů, dveře do salonu byly určitě zavřené. Pamatoval si, že je otvíral, když šel asi před pěti minutami dovnitř. Ten chlápek, co tu sedí, je za sebou musel zavřít.

Nebo to mohl být někdo jiný potom, co dopravil toho muže na Montyho pohovku, protože tenhle chlápek vykazoval znepokojivé známky toho, že je mrtvý. Uslintaná přední strana košile se nezvedala a neklesala, jako když člověk dýchá. Vypadalo to, že trochu zvracel a tahle tělní tekutina byla již také zaschlá.

„Hej!“ zavolal ještě jednou na návštěvníka, ale ani nedoufal, že mu odpoví.

Jeho hlas se dutě rozléhal po místnosti.

„Zatraceně!“ mumlal si pro sebe a sunul se pryč.

Tohle postavilo celou záležitost do úplně jiného světla. Kdyby byl ten chlápek naživu, mohl by ho Monty vyhodit. Ale to s mrtvolou udělat nemůže, a stejně tak toho mizeru nemůže nechat jen tak být. Monty se protáhl kolem bezvýrazné tváře a vyšel ven z místnosti. Ve spěchu prošel chodbou do kuchyně, popadl špinavou sklenici a opláchl ji pod kohoutkem. Zpátky se pak vracel daleko pomaleji.

Přestože věděl, že je to nesmysl, tajně doufal, že jeho návštěvník zmizí stejně záhadně, jako se objevil. Bohužel tam stále byl. Monty obešel pohovku a natáhl se pro lahev whisky. Nalil si pořádnou sklenici a posadil se na židli naproti mrtvole, aby si promyslel, co s ní udělá.

Chvíli si pohrával s myšlenkou, že ji vytáhne ven a pohřbí na své zarostlé zahradě. Ale když si odmyslel, kolik námahy by musel vynaložit, a zapomněl na svá zatracená kolena, která mu nedovolila žádný náročnější pohyb, věděl, že musí informovat příslušné orgány. Mohl by zajít zpátky do města, ale jen při tom pomyšlení ucítil v kolenou ostrou bodavou bolest. Nebo by se mohl pokusit použít ten zatracený mobilní telefon, který si koupil na jaře jen proto, že ho do toho uvrtali. To mladá Tansy, která ho přišla navštívit, na něho naléhala. Jednoho dne se tu objevila stejně nečekaně jako ten chlapík na pohovce. Přijela v rozhrkaném starém autě a vešla dovnitř.

„No nazdar, strýčku Monty,“ řekla. „Jak tady takhle můžeš žít?“

„Úplně normálně,“ zavrčel Monty. „Co tu hledáš?“

Nebyl naštvaný, že to děvče vidí. Naopak, spíš ho to potěšilo. Jen už ztratil schopnost vítat návštěvy.

„Byla jsem tady poblíž a napadlo mě, že by bylo fajn stavit se u tebe.“ Když se kolem sebe rozhlížela, její výraz prozrazoval, že svého rozhodnutí pomalu začíná litovat. „Máma na tebe pořád vzpomíná a zajímá ji, jak se ti vede.“

„A jak se má ona?“ zeptal se Monty, přestože mu to vlastně bylo jedno. Vždycky mu říkala „strýčku“, ale Bridget byla ve skutečnosti sestřenice z druhého nebo třetího kolena. Monty to nikdy moc neřešil. V každém případě v ní kolovala krev rodu Bickerstaffů, a to ji zřejmě opravňovalo zasahovat mu do života.

„Tvoje matka,“ zavrčel Monty na Tansy, „si nikdy nedovedla uspořádat svůj vlastní život. Ale pořád má potřebu organizovat ten můj! Už jsem to s ní zkoušel i po zlém,“ dodal sklesle, „ale ona to nikdy nevzdává.“

Tansy se zazubila.

„Zdá se, že jsi milé děvče,“ řekl jí zdráhavě. „Ale dej si pozor, ať neskončíš jako tvoje matka.“

„Máma se bude znovu vdávat,“ odpověděla Tansy na jeho původní otázku.

„Pokolikáté?“ zajímal se Monty.

„Počtvrté,“ odvětila Tansy.

„Ženy potřebují k někomu vzhlížet,“ zamumlal Monty. „Chápeš, co tím myslím? Už si určitě musela uvědomit, že ona na manželství není.“ Odmlčel se a pak připustil: „Ani mně to v manželství nešlo. Máme to nejspíš v rodině.“

Výsledkem bylo, že Tansy naštvaně prohlásila, že se s ním nedá mluvit. Měl podezření, že Bridget zkoušela novou taktiku a poslala k němu svoji dceru. Ale protože chtěl Tansy udělat radost, a navíc se cítil trochu provinile za nevlídné přijetí, tak ji vyslechl.

Nakonec ho Tansy v té své staré rachotině vzala do města. Zašli do obchodu s mobilními telefony a Tansy s prodejcem všechno vyjednala. Ne, její strýček nechce fotografovat, ani posílat emaily mobilem. Přeje si něco jednoduchého na ovládání. A tak nakonec společnými silami – on poskytl peníze a Tansy zařídila to ostatní – koupili mobilní telefon a tu malou věcičku, které se říká nabíječka. Potom si vzali dalších dvacet pět liber a vysvětlili mu, že telefon je předplacený a nyní má na účtu tuto částku. Monty tu věc skoro vůbec nepoužíval. Ležela na příborníku zapojená do nabíječky. Občas si ji s sebou bral na vycházku. Dával si ji do kapsy, když šel do města. Ale dnes ne.

Vrátil se do kuchyně, odsunul hromadu neotevřené pošty kolem telefonu na zem a vyťukal 999. Chtěl přepojit na policii.

„Pošlete ke mně dva vaše chlapy, ano?“ požádal zdvořile. „Mám na pohovce mrtvého muže.“

Chtěli znát jeho jméno a adresu a po chvíli, během které slyšel v pozadí nějaké hlasy, se ho žena zeptala, jestli si je jistý.

„Jsem si tím úplně jistý,“ řekl Monty co nejzdvořileji, přestože mu ta otázka připadala pěkně pitomá. „Nedýchá.“

„Neprodělal tam někdo infarkt? Možná budete spíš potřebovat sanitku…,“ začala ta žena.

„To rozhodně ne!“ Monty už jí začínal mít plné zuby. Úředníci jsou všichni stejní. Nikdy neposlouchají, co jim říkáte. „Pošlete dva vaše chlapy nebo mi sem pošlete rovnou hrobníka i s vozem. Vyberte si.“

Řekla, že mu někdo zavolá, jakmile to bude možné, ale že toho mají moc.

„Já už toho mám taky dost,“ vyštěkl Monty. „A pořádně mě to štve. Podívejte, nechci ho mít ve svém domě, tak sebou hoďte, jasný?“

Schoval mobil do kapsy a po krátkém váhání se natáhl pro sklenici whisky. Potom se pomalu přikradl zpátky do salonu, aby zkontroloval svého nezvaného hosta.

„Už si pro tebe brzy přijedou,“ informoval neznámého.

Samozřejmě nečekal žádnou odpověď. Jenom chtěl slyšet lidský hlas, i kdyby jen ten svůj. Ale nakonec se odpovědi dočkal, protože v tu chvíli mrtvý muž zívl a otevřel oči.

Table of Contents

PŘÍPAD PRO CAMPBELLOVOU A CARTERA

Kapitola 1