Jana Benková

Uličnice

Originální název: Uličnica

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Benková, 2017

Translation © Olga Dobríkova, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7899-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7900-5 (mobi)

Všechna jména postav a firem v této knize jsou vymyšlena a nemají žádné souvislosti se skutečností.

1. kapitola

Mohl to být tak krásný a pohodový rodinný večer...

V jeho očích jsem viděla ty svoje. S pohledem plným bolesti mi stiskl ruku: „Tak tohle už asi nezvládnu, Světluško moje.“

Naprázdno jsem polkla. Otec rozhodně nepatřil k těm, kteří by se vzdávali. Pohladil mě po kudrnatých vlasech. I ty jsem měla blonďaté po něm.

„Nejsem si jistý, dceruško. Je toho už příliš. Jsem na dně.“

„...ale vždyť... tati, přece víme, kde žijeme... zkus se bránit, určitě existuje víc možností!“

„A čeho bych tím dosáhl? Nějaké možnosti jsou, ale chabé. Tedy, pokud nekamarádíš s někým tam nahoře.“

„I ty máš kontakty.“

„Takové ne,“ svraštil čelo. „Dostal jsem se na úplné dno a nedokážu se od něj odrazit a opět se zvednout. Snažil jsem se o to, věř mi, nejsem v byznysu první den... Nejde to. Všechno už zašlo příliš daleko.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Byla jsem zmatená víc než on. Ale vždyť jsem nežila se zalepenýma očima. Četla jsem noviny a bylo mi jasné, že jen těžko něčeho dosáhne, když žije a pracuje čestně. Velmi těžko.

„Pomůžu ti. Nemusíš být na všechno sám,“ snažila jsem se ho povzbudit, ale bylo to zbytečné.

„Máma o tom neví. Nechtěl jsem ji zatěžovat...“ stiskl rty a pustil mou ruku. Až po chvíli začal opět vyprávět. „Vzal jsem si tři vysoké půjčky. Tři, dceruško! Já vím, jaký je to hazard, musel jsem však vyrovnat to, co jsme dlužili. Velká stavební firma, která rýžuje na státních zakázkách, nám pořádně neplatí už rok a půl. Ti velcí frajeři shrábli desítky milionů od státu – ale účty neplatí. Asi nestíhají mezi dovolenými v Karibiku...“ ztěžka si vzdychla pokračoval: „Stále nás odkazovali na pozdější termíny, ale svoje sliby nedodrželi. Já však musím vyrábět materiál, dodávat, abych nepřišel o smlouvy. A z čeho jsem měl zaplatit lidi? Stejně u mne dřou jen za pár stovek, nemůžu je přece nechat s rodinami o hladu. Snažím se překlenout úvěry, co jen to jde, vzal jsem si další půjčku od nebankovní instituce, protože banky mě už znají a další peníze by mi nedaly. Chyba za chybou... Propustil jsem téměř čtyřicet lidí, víc nemohu, bylo by to pro firmu likvidační.“ Promnul si čelo. Při tom pohybu zvedl Ofináč hlavu a podíval se otci do očí. Když otec nereagoval, znovu se uložil. „Víš, dceruško, musel jsem zastavit i tenhle dům...“ zoufale se na mne podíval.

To mě vyděsilo nejvíc. „Náš dům?“ nevěřila jsem vlastním uším.

„Nikdy jsem do podnikání nezatahoval rodinu, to dobře víš. Vždycky jsem tobě i mámě vytvářel takové podmínky, abyste byly spokojené, šťastné, abys měla všechno, co potřebuješ, a mohla studovat... Je to i důsledek mých špatných rozhodnutí.“

Po chvíli mlčení jsem se vzpamatovala.

„Já ti nic nevyčítám, ale přece jen jsi měl kontaktovat policii, soudy... Všechny. Nemůžeme přijít o dům, je to náš domov. Jiný nemáme...“

„Ty si myslíš, že jsem to neudělal?“ naklonil se ke mně, aby zdůraznil, co řekne. „Několikrát. Všude mají své lidi. I na policii... Takový velký hráč, který získává jednu velkou státní zakázku za druhou, má podchycené všechno seshora až dolů... stěžuješ si zbytečně, prosíš, podáváš trestná oznámení nebo žaloby. Nedostaneš se nikam... dokonce ani ke státní objednávce na deset tužek – všechno automaticky a bez mihnutí oka dostávají sponzoři politiků.“

„Neuvěřitelné.“

„To je realita. Bohužel, čestně toho moc nezískáš,“ mávl rukou, „ale škoda řeči, to my, obyčejní podnikatelé, neovlivníme... Takže můžu buď stavět psí budky, nebo se podílet na velkých projektech, které dělají lidé jako Roman.“

„A za ním jsi byl?“ O Romanovi jsem věděla. Otec s ním často mluvil. A nebyly to moc přátelské telefonáty. Obvykle mu volal jen Roman a dnes o něm poprvé mluvil podrobněji. Musí to být velká ryba, když měl takový vliv, pomyslela jsem si.

„Samozřejmě. Předtím se mi vyhýbal, ale nedávno se to změnilo a pro mě to znamenalo velkou naději. Představ si, přijal mě až rok poté, co jsem od něho začal vymáhat dlužné peníze... Usmíval se, jako kdyby se nic nestalo. Poplácával mě po rameni, abych se nestresoval, a opět mi nasliboval hory doly.“ Upíral na mne ty svoje oči, ve kterých jsem viděla nekonečné trápení. „Od té doby na moje urgence plateb nereaguje. Před dvěma měsíci se mi podařilo znovu ho odchytit, když ho řidič přivezl do sídla jeho největší firmy. Stál jsem tam u brány jako žebrák, a on se mi přes napůl stažené okénko jen vysmál do očí, že ho můžu žalovat, a popřál mi při tom hodně štěstí.“

„Hnusné.“

„Světluško, on má desítky firem a jedna případně zkrachovalá ho ani nepoškodí, ani neohrozí. Já mám jednu velkou, čtyři roky zásadním způsobem navázanou na byznys s ním, takže ty dluhy nemám z čeho splatit. A nevím, kde bych tolik peněz sehnal... Vyčerpal jsem všechny možnosti, propočítal jsem účty z každé strany, ale ten výpadek v našich příjmech je natolik vysoký a tak dlouhodobý, že skutečně nevidím východisko... Snažil jsem se řešit věci odpovědně, jednáními s bankami, pojišťovnou, s jinými obchodními partnery, ale jakmile padne Romanovo jméno, každý od toho dává ruce pryč. I úřady a policie. Vždyť na něho by nepřijaly ani trestní oznámení...“

„To je opravdu strašné.“

Jemně mi pohladil hřbet ruky. „Nechtěl jsem tě vystrašit, ale...“ na okamžik se odmlčel. „Popadá mě panika, dceruško. Nemůžu spát, v práci ani nevnímám lidi. Mozek mi frčí na plné obrátky, mám výkyvy tlaku jako neurotik v osmdesáti, ale zatím jsem nic nevymyslel... A ohrozil jsem i tebe s mámou... To je ze všeho nejhorší. Prosím tě, před ní nic neříkej.“

„Ona o ničem neví?“ nevěřícně jsem na něj zírala.

„Skrýval jsem to, jak to jen šlo. Nechtěl jsem ji zneklidňovat.“

„Aha.“

„Stydím se, že nemůžu dodržet slib, že jí budu celý život plnit sny a chránit ji... Nemá tušení, co se děje... Jak jí to mám říct? Jak se jí podívám do očí, když jsem vás vystavil a nadále vystavuji takovému nebezpečí a nejistotě? Kdybych mohl spát, měl bych pocit, že je to jen velmi zlý sen, ze kterého se ráno probudím a život půjde dál v zajetých kolejích. Co je tohle za svět? Co mám dělat? Vyloupit banku?“

Tehdy jsem pevně stiskla jeho ruku. „To určitě ne, tati, ale nějaké řešení přece musí existovat! Vždyť do této situace ses nedostal jen tak! Podnikáš víc než dvacet let, dařilo se ti dobře, a najednou máš zkrachovat?“

„Nebo i něco horšího...“ zašeptal.

„Horšího?“ zkoprněla jsem.

Bolest v jeho očích byla přímo hmatatelná. „Nejsem první ani poslední, kdo se zapletl s takovými mega spekulanty, i když v dobré víře... ale já na ně prostě nemám. Bože, proč tě tím vlastně zatěžuji? Jsem strašný člověk, selhal jsem na plné čáře.“

„No a... co tvoji právníci?“ zeptala jsem se, a když otec jen lhostejně mávl rukou, pokračovala jsem: „Nebo strejda Milan? Nemůže ti půjčit? Nebo nějak jinak pomoct, poradit?“ Milan byl otcův bratr a s manželkou Adélou a dcerou Ivanou, mou sestřenicí, žili v Banské Bystrici. Sourozenci si asi nikdy nebyli moc blízcí, vídali jsme se pouze zřídkavě, většinou v létě na jejich chatě nebo o Vánocích u nás.

„Milan se ke mně otočil zády,“ zavrtěl hlavou. „Nekomunikuje se mnou už tři měsíce. Sám potřeboval půjčit peníze, a když jsem mu řekl, že nemám, ztropil mi takovou scénu, že vystrašil i mou sekretářku. Prý už o mně nechce ani slyšet... Zkoušel jsem mu víckrát volat, i Adéle, ale nebrali mi telefon. Nepochopil, že se teď sám zmítám v existenčních problémech... Je to marné...“

Až v této chvíli jsem pochopila, proč Ivana předevčírem neodpověděla na mou esemesku, jestli neplánuje výlet do Bratislavy na výstavu o Titaniku. Chtěla jsem ji pozvat na oběd.

Seděli jsme v přítmí obýváku. Rozsvítili jsme si jen stojací lampu v rohu místnosti. Z druhé strany na nás dopadalo světlo z kuchyně. Máma odběhla k sousedce pro smetanu. Na sporáku něco bublalo a po bytě se začala linout lahodná masová vůně. Mohl to být tak krásný a pohodový rodinný večer...

Z kuchyně přicupital Ofináč a prostopášně mi olízl odhalené koleno. Už se těšil na večerní dobrotu, kterou dostane do misky. Ofináč je náš drobný maltézák. Je mu sedm let, jméno jsme mu dali podle dlouhé ofiny, kterou mu necháváme růst, a je rovnocenným členem naší rodiny. Dělá všechno s námi a všechno jako my. Podíval se na můj vážný obličej, potom na otcův a přestal vrtět ocasem. Žadonil,aby mu mohl na kolena, a spokojeně se pak schoulil do klubka.

Otec ho nepřítomně pohladil, potom se opřel a stiskl pěsti. Na čele měl hluboké vrásky. Měl starosti. Fatální problémy. Podložil si bradu rukou a kožené křeslo pod jeho tíhou zapraskalo. Nebyl zvyklý prohrávat, ani uhýbat z cesty. Ani vyhýbat se řešení problémů. A především – mne ani mámu pracovními problémy nikdy nezatěžoval. Vždycky je vyřešil a život běžel dál.

Tentokrát to muselo být velmi zlé.

„Kdybych aspoň dům...“

„Myslíš, že nám reálně hrozí, že nebudeme mít kde bydlet? Stanou se z nás bezdomovci?“ zeptala jsem se a představila si ty, které potkávám v tom věčně špinavém podchodu na Trnavském mýtě. Pokud jsou slušní a nevnucují se, kupuji si od nich Nota Bene, ten jejich časopis. Přepadl mě strach, že tam zanedlouho budu stát i já, opuštěná, špinavá, hladová, s jednou igelitkou pohozenou na zemi, s prázdnotou v očích a bez vidiny pohodového podzimního večera v čistém pokoji pod tlustou dekou u dobré knížky. Po zádech mi přeběhl mráz a do očí se mi draly slzy.

Otec mi už nestihl odpovědět. Náš rozhovor přerušil mámin veselý hlas z kuchyně: „Večeře!“

„Prosím tě, nezapomeň – před mámou ani muk!“ poprosil mě ještě jednou. „Najdu vhodnou dobu a řeknu jí to sám.“

Mohl to být tak krásný a pohodový rodinný večer...

Nakonec byl, ale pouze navenek. Nic netušící máma si sundala barevnou zástěru, sedla si ke stolu a spokojeně se usmívala, protože večeře, svíčková, specialita, jakou by nedokázal uvařit nikdo jiný na světě, se jí opravdu povedla. Jedli jsme beze slova. Hleděla jsem do svého talíře, na otce jsem se neodvážila ani podívat, protože bych se v tu ránu rozplakala a všechno prozradila. A tohle jí musí říct on sám, já bych to nezvládla.

Ukrojila jsem si kousek masa. Hlavou mi vířily myšlenky.

Máma si toho po chvíli všimla. „Je vám dvěma něco? Pohádali jste se?“ zapíchla do mne pohled.

„Nee,“ odpověděli jsme s tátou sborově.

Změřila si pohledem napřed jednoho, potom druhého. „Ale napětí mezi vámi by se dalo krájet. Stalo se něco?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„No a já si myslím, že ano. Nehádejte se. V klidu se najezme a ráno si o tom promluvíme. Vždyť na každý problém jsme přece tři, ne?“ usmála se a nandala si omáčku.

„Asi jsem unavená. Půjdu si dřív lehnout,“ naznačila jsem. Jak jednoduché je lhát. Ale hrdá jsem na to nebyla.

Otec mlčel a krájel si knedlík.

„Ty se v tom jídle jenom nimráš, nechutná ti?“ zeptala se najednou máma. „Zítra ti udělám plněnou papriku, jestli budeš chtít.“

„Ne, ne, je to skvělé, opravdu,“ snažila jsem se ji ujistit. Moc dobře mě znala a věděla, na co mě zcela jistě naláká.

Vůni maminčiny plněné papriky si dokážu doslova živě vybavit... Nikde jinde jsem tak vynikající papriku nejedla.

Pokývala hlavou. „Jsi rozmazlená, Světluško, víš?“řekla, ale její hlas zněl laskavě. „Zřejmě jsi ještě nikdy necítila hlad. Jinak by sis jídla vážila,“ nadzvedla obočí při dalším pohledu na můj ještě stále plný talíř.

Dodnes si ta její slova pamatuji a po tom, co jsem prožila později, mi z nich až nabíhá husí kůže. Tehdy jsem se však ve svém nitru natolik třásla, až jsem se obávala, že to už nikdy v životě nepřejde. Oba s otcem jsme se jen rezignovaně podívali na spokojenou mámu, ačkoliv nás něco uvnitř pořádně tížilo. Trápilo.

Později až zaživa sžíralo.

No a potom to nádherné a bezpečné období, kdy jsem si vychutnávala jedinečný pocit, že jsem dítě svých rodičů, skončilo...

Náhle a nelítostně.

A já jsem zůstala na život sama.

Dva dny poté, co se mi svěřil se svými problémy, se otec zastřelil. Bylo mu pouhých osmačtyřicet let. Máma zkolabovala na jeho pohřbu. Z toho se po týdnu jakžtakž vyhrabala, ale vzápětí dostala rozsáhlý infarkt a během operace se odebrala za svým milovaným manželem. Ani mi nestihla prozradit tu svou fintu na vynikající svíčkovou.

A mně se zhroutil celý svět.

Do srdce se mi vryl hluboký šrám... ten se jen tak nezahojí, ale poznačí vás na celý život.

Ofináč postupně přestával vesele vrtět ocasem a pokaždé, když jsem vyběhla ven, třeba jen vynést odpadky, srdceryvně vyl. A když jsem se vrátila, vrhl se na mne, jako by mě dlouho neviděl. Usínal na mojí posteli, uložený u mých nohou. Probděla jsem desítky nocí, možná i stovky, a on to cítil, protože téměř při každém mém pohybu pod peřinou v té tmě tázavě zvedal hlavu.

Dluhy, které otec nestihl vyřešit, mi vzaly náš dům, ve kterém jsem vyrostla, všechny rodinné cennosti – a nakonec i tu postel. Studium na vysoké škole jsem musela hned po prvním semestru přerušit a našla jsem si zaměstnání jako recepční v jedné firmě s nadějí, že později si určitě najdu něco lepšího. S Ofináčem a kufrem svých osobních věcí, v mámině šálu, s tátovým velkým kabátem přehozeným přes rameno a jeho oblíbenými hodinkami na zápěstí jsem se přestěhovala do dvoupokojového bytu, ve kterém bydlely ještě čtyři studentky.

Od té doby jsem noc co noc usínala v nějaké cizí posteli, vedle které jsem měla uložené svoje věci – polovinu v kufru, polovinu v rozvrzané nízké skříňce, na podlaze rámeček s fotkou, kde jsem jako desetiletá s rodiči u dortu, a hračky Ofináče, který se choulil vedle nich. Už si ani nevzpomínám, kdy jsem ho naposledy viděla rozdováděného.

Ačkoliv byt nikdy nebyl prázdný, cítila jsem se strašně sama. Tak strašně osamělá...

Ještě jsem ani pořádně nezačala žít – a už jsem přišla o všechno. O rodičovskou jistotu a lásku, bezpečí rodičovské náruče (fakt to není pouze fráze, pro mne to znamená předpoklad k tomu, abyste vůbec mohli vyjít ven z domu), ale i o iluze, protože s ušlechtilými vlastnostmi, které mi táta s mámou od narození vštěpovali, zřejmě daleko nedojdu.

Pohladila jsem zarámovanou fotku a prohlížela si máminu tvář. Byla tak šťastná! Všichni jsme se tam usmívali a připravovali se na sfouknutí svíček, ale ona se smála opravdu od srdce. Pamatuji si ten její smích – korálkový a něžný, velmi nakažlivý, šířil se do prostoru jako blesk a vždy rozvibroval emoce všech nablízku. A otcova autorita, díky které jsme se obě cítily v bezpečí... Proč si tak vzácné chvíle nedokážeme vychutnávat ještě víc? Jak to, že je vnímáme jako samozřejmost? A proč mám pouze devatenáct let takových krásných vzpomínek?

Odložila jsem fotografii a vzdychla si. Nějakou práci jsem sice měla, ale bála jsem se příchodu každého nového dne.

Ve snech mě neustále děsila otázka – když už nemám milující rodiče, co vlastně mám? Co se mnou bude? A kdo mi dá lásku?

Table of Contents

1. kapitola