Roman Voosen a Kerstin Signe Danielsson

V bouřlivé noci

Originální název: In stürmischer Nacht

Vydáno u Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG

Cologne/Germany, 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Originally published in the German language as „In stürmischer Nacht“

by Voosen/Danielsson

Translation © Eva Osinová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7889-3 (epub)

ISBN 978-80-243-7890-9 (mobi)

Nový případ pro Ingrid Nyströmovou a Stinu Forssovou

Poznámka překladatelky: V severských jazycích je tykání a oslovování křestním jménem naprosto běžné také ve formálním a oficiálním kontextu, zatímco vykání se používá velice omezeně a pouze při velmi zvláštních příležitostech. Vzhledem k citlivému rozlišování mezi vykáním a tykáním v českém jazyce nebyla tato skutečnost při překladu zohledněna.

Milý Watsone! Všechno se mění, jen vy zůstáváte stále stejný. Přesto se zvedne východní vítr, takový, jaký ještě Anglie nepoznala. Bude ledový a dravý, a mnozí z nás pod jeho dechem klesnou. Ale bude to přesto boží vítr, a až bouře pomine, objeví se v sluneční záři čistší, lepší, odolnější země.

Sir Arthur Conan Doyle

Úryvek z knihy Poslední poklona Sherlocka Holmese (Překlad Eva Kondrysová; Praha: Mladá fronta, 1975)

PROLOG

Ze všeho nejdřív reagovala zvířata. Krávy působily neklidně už ráno při krmení; narážely jedna do druhé, přehrabovaly slámu, nervózně pohupovaly ocasy. Pes začal kolem poledne bez zjevného důvodu kňučet. Kočka se raději neukázala vůbec; miska se žrádlem zůstala ve stodole netknutá. Až večer statkář pochopil, že se žene příšerná vichřice. Celý den vládlo v podstatě bezvětří, špičky vzrostlých smrků se téměř nehýbaly a nad lesy a loukami vládl božský klid. Jenže pak nebe najednou zčernalo a zase se rozjasnilo, mraky se honily po obloze jako šílené, potom se rychle snesl soumrak, mnohem rychleji, než je v těchto mírných zimách obvyklé. Statkář se rozhodl skončit práci a vrátil se do domu. Venku začalo nejprve podivně šumět, pak šum přešel ve hvizd a nakonec v hukot. Po půl hodině viděl, jak mu za oknem v obýváku prosvištěl vánoční stromeček, který vyhodil před několika dny; reflektory na dvoře na zvláštně hezký okamžik osvítily lametu. Pak zhaslo světlo, vypadl proud. A stromek byl taky ten tam.

To byl začátek.

Za chvíli to vypadalo mnohem hůř: Střešní tašky začaly poklepávat, nejprve sem tam jedna, pak všechny tremollo. Vítr se opíral o dům ve vlnách, zmocňoval se ho, otřásal jím, polykal jej a opět vyplivoval. Statkář slyšel, jak se vyvracejí stromy na kraji lesa; smrky sténaly a naříkavě se lámaly. Venku řádil blázen, šílený obr, elementární síla. Z nebe padal popel, sršely jiskry, obloha chrlila oheň a kamení. Alespoň tak mu to z domu připadalo. Celá rodina se sešla v kuchyni, zapálili svíčku a vložili do rádia nové baterie. Zrovna tam mluvili o orkánu. Najednou něco plesklo o sklo v okně, asi pták, ale okenní tabule se nerozbila. Když vichřice kolem půlnoci ustala a příroda se konečně trochu uklidnila, vyšli společně ven.

Stáli v naprosté tmě. První, co statkář zaregistroval, byla vůně čerstvě vymýceného lesa. Těžká vůně pryskyřice, která jej dosud jakýmsi neurčitým a archaickým způsobem činila šťastným, tentokrát nevěstila nic dobrého. Zapnul kapesní svítilnu. Hladově vyplazovala jazyk světla až k okraji lesa. Akorát už žádný okraj lesa neexistoval. Jako by se horizont posunul, jako by se propadl. Všude, kam až kužel svitu dosáhl, ležely na zemi stromy. Sedmdesátiletí, osmdesátiletí obři, jedle a smrky, které sázel ještě jeho dědeček. Pokusil se odhadnout škodu, představit si, o co přišel. O dědictví, o život, o existenci? Zachvátila ho panika. Zvířata byla vystrašená, u vjezdu na dvůr ležela vyvrácená jedle a cestu před domem blokoval bezpočet padlých stromů. Další kapesní svítilny nedočkavě vykrajovaly kužely do tmy, křižovaly se. Málem zakopl o psa. Šel se podívat na krávy a slepice. Traktorem odtáhl vyvrácenou jedli z vjezdu. Štěkal příkazy, které nedávaly smysl, a vydával povely, které nikdo neposlouchal. Smrk na dvoře ještě stál, žluté světlomety traktoru ozařovaly mrtvou kočku s přeraženým vazem, zapletenou mezi větvemi v koruně stromu. Visela tam jako obětní beránek.

Oběť?

Ale čeho?

Nevěděl. Necítil už vůbec nic. Byl jako omámený. Přesto pracoval jako stroj. Brzy pochopil, že osud, tahle vichřice, že nezasáhla jenom jeho. Orkán, který se přehnal nad jižním Švédskem, říkali v rádiu. Proto je ze všeho nejdřív potřeba uvolnit zatarasenou cestu a dostat se k fungujícímu telefonu. Nastává závod s časem. Majitelé lesa, kteří dorazí do dřevozpracujících firem a na pily ze všeho nejdřív, své dřevo zachrání a budou je moci prodat jako první; ostatní se budou muset postavit do řady; dlouhé týdny, měsíce, možná i roky budou vyvrácené stromy vystaveny počasí, hnilobě a škůdcům. Dřevo bez důstojnosti, materiál bez ceny. A tak si společně s bratry v kuželu světlometů hrčícího traktoru a za pomoci motorové pily dlouhé hodiny klestil cestu mezi kmeny a větvemi, které blokovaly cestu. Ruce už necítil, bolelo ho v kříži. Přesto pokračoval dál, i když to ostatní vyčerpaně vzdali. Pila se neúnavně zakusovala do čerstvého dřeva, neustále doléval benzín do nádržky. Na nočním nebi křižovaly blesky, bouřka v půli ledna. Za návrším tlumeně zaduněl hrom, doprovázený koncertem dalších motorových pil ze sousedních statků. Takže i ostatní se snaží probojovat. Ruce se mu třásly, ale nevnímal to. Jediné, o co jde, je makat, dál, dál, pořád dál. Z temnoty vystoupila známá postava. V ruce držela hořící pochodeň. Jako na grilovačce loni v létě. Taky způsob, jak si pomoci. Statkáře to pobavilo. Ale neusmál se. Nikdy se už neusmál.

„Hej, ty,“ snažil se překřičet pilu a klepání traktoru. „Zapíchni tu pochodeň do země a dej se do práce.“

Postava přistoupila blíž a udělala, co jí přikázal: zapíchla pochodeň do vlhké hlíny u cesty. Ale pak si nepodala druhou motorovou pilu, která ležela na dně radlice; místo toho se natáhla pro benzínový kanystr, který stál o kousek dál na lesklém asfaltu.

„Povídám, vezmi si tu druhou pilu. Benzín teď nepotřebuju,“ zavolal statkář. „Před chvílí jsem si doléval.“ Kolik času od té doby uplynulo? Opravdu teprve několik minut? Jak podivně se dnes v noci ohýbá a táhne čas. Jako by nebral konce. Obrátil se opět ke kmeni a dal se do řezání. Prudký, studený proud benzínu na zádech zaregistroval ještě předtím, než ho ucítil na kůži. Překvapeně se otočil. Co to má, k čertu, znamenat?

Druhá a třetí dávka se mu rozpleskly o prsa a o břicho. Štiplavý zápach mu bral dech. Pracovní kombinéza nasála tekutinu jako houba.

Do prdele, co to…?

Oči pod kapucí si ho chladně přeměřovaly. Vítr téměř něžně čechral roztřepený modrý plamen pochodně. Jeho mozek si čichové informace spojil se syčícím plamínkem před nosem, až když bylo příliš pozdě.

Ruka s pochodní se k němu natáhla.

Statkář vzplál.

Hořel, jako by byl z papíru.

Proměnil se v pochodeň.

Nejdřív křičel, ječel bolestí do posledních nárazů větru, ale po chvíli začaly výkřiky slábnout a také vítr pomalu ustával. Někde na druhé straně silnice, na místě, kde býval les, jeho les, ještě naposledy zahřmělo.

Pak se na dlouho rozhostilo ticho.

O DESET LET POZDĚJI PONDĚLÍ, 7. ZÁŘÍ 2015

1

Vrchní komisařka Ingrid Nyströmová se potila v chladné, těsné místnůstce, jako by jí šlo o život. A taky že šlo. Přístroj její vysokou postavu nutil do nepřirozené polohy. Hlava otočená na stranu tak moc, až to bolelo, tvář nalepená na umělohmotnou podložku a pravé prso drcené v přístroji podobném svěráku. Nyströmová se kousala do rtu a tiskla zpocenou ruku na druhé prso. Přístroj chvíli bzučel, pak v něm několikrát cvaklo. Nepříjemný zvuk. Zavřela oči a zase je otevřela. Konečně přišla sestra a několika energickými pohyby ji vysvobodila.

„Tak to bychom měli. Můžete se obléct a počkáte ve vedlejší místnosti. Doktorka za chvíli přijde a probere s vámi výsledky.“

Nyströmová mlčky přikývla. Vždycky je to stejné. Po mamografii není schopná slova a připadá si jako omráčená. Výsledky. Zní to tak nepodstatně. Jako ve sportovních zprávách v rádiu. Jako v ledním hokeji nebo ve fotbale. Přitom vůbec nejde o lední hokej ani o fotbal. Nejde o lehkou atletiku nebo o výsledek nějakých zatracených koňských dostihů. Nejde o výsledky. Jde o rozsudek.

Život, nebo smrt.

Oblékla si podprsenku, tílko, sváteční halenku. Opasek si utáhla o jednu dírku více než obvykle. Ve dnech před vyšetřením vůbec nemá chuť na jídlo. Nyströmová se podívala do zrcadla nad umývadlem. Tvář působila úzce. Rukou si prohrábla vlasy. Zatím jsou víceméně hnědé, ale v průběhu uplynulých let se objevily šedé pramínky. Je jí pětapadesát. Stejně staré kamarádky mají strach ze stárnutí. Nyströmová má strach ze smrti. Z toho, že se rakovina vrátí. Když si uhladila nakrátko střižené vlasy, ucítila vlastní pot. Přála si mít svůj kuličkový deodorant. Nezapomenout ho doma. Zase. Jenže v takových věcech je nepoužitelná. Nepatří k ženám, které v kabelce neustále nosí rtěnku vhodné barvy. Upřímně řečeno nemá vlastně ani pořádnou kabelku; místo ní tahá obnošený kožený vak, který si může přehodit přes rameno. Zkrátka takovou praktickou věcičku, v níž může přenášet spisy a krabičky na chleba s máslem.

Z úvah ji vytrhl lékařčin hlas. Žádala ji, aby s ní šla do pracovny. Nyströmová si sedla před psací stůl. Doktorka se usmívala. Ale to ještě nemusí nic znamenat. V nemocnici jako by se všichni neustále usmívali. Možná je to přirozená reakce na to, že se denně dostávají do styku s tím nejhorším, uvažovala Nyströmová. Na negatoskopu na zdi visely rentgenové snímky jejích prsou. Neskutečné bílé šmouhy na černém pozadí. Připomínaly jí fotografie z vesmírného dalekohledu. Mlhoviny spirálového tvaru. Nekonečné dálky.

Mléčná dráha.

„Takže…,“ začala lékařka. Kovový štítek na akvamarínovém plášti prozrazoval, že se jmenuje Mona Nordmarková. Nyströmová si uvědomila, že si to jméno přečetla už před půl hodinou během první části vyšetření, když jí doktorka prohmatávala prsa a hledala bulky.

„…diagnostické zobrazení potvrdilo dojem, který jsem měla už při manuálním…“

Snažila se vnímat slova, ale bylo pekelně těžké se soustředit.

„…žádné náznaky hromadění lymfy…“

„…možnost jít kdykoli na magnetickou rezonanci…“

„…riziko nelze nikdy zcela vyloučit…“

Nyströmová všechny tyhle fráze zná, protože už je četla a slyšela nesčetněkrát. A přesto jí význam vět, které formuloval citlivý hlas Mony Nordmarkové, nepronikal do vědomí. Pohledem se neustále vpíjela do bílých šmouh na rentgenových snímcích. Tohle je ona. Pohled do vlastního nitra. Nyströmová zavřela oči, srdce jí bilo, spirálové mlhoviny se točily. Myslela na svého muže, na Anderse. Na tři dospělé dcery, Annu, Marii a Sophii. Na pět vnoučátek. Na svou starou mámu…

Ne, rozhodla se. Ne. Ne teď. Ne dnes. Ani zítra ne. Je příliš brzy. Ještě je příliš brzy na to, abych odešla.

Nebo není?

Otevřela oči. Mona Nordmarková se opět usmívala. Zase ten úsměv. Mladá lékařka k ní natáhla ruku přes psací stůl.

„…takže se uvidíme za šest měsíců při další pravidelné rutinní kontrole.“

Nyströmová uchopila doktorčinu ruku a slabě ji stiskla.

„…a ještě něco, Ingrid.“

„Copak?“

„Nezapomeňte tu a tam žít.“

„Žít?“

„Přijímat život. Užívat si.“

Nordmarková zářila, jako by doufala, že Nyströmovou nakazí svým optimismem. Náramně by se vyjímala v reklamě na zubní pastu, blesklo hlavou Nyströmové.

„Vynasnažím se.“

„Víte, že tady máme terapeutickou skupinu,“ nedala si lékařka pokoj.

„No jo… ale…“

„Ano?“

„Už jsem na skupinovou terapii docházela,“ vylezlo z ní.

Na jednu stranu to byla pravda. Na druhou stranu Nyströmová věděla, že tohle doktorka na mysli nemá. Skutečně existuje terapeutická skupina, do které Nyströmová téměř rok dochází. Musí docházet. Jenže tahle pravidelná setkání, vedená psychologem, nesouvisejí s překonanou rakovinou prsu, nýbrž s tím, že před jedenácti měsíci zastřelila při zásahu muže. Terapeutická skupina pro policisty, kteří někoho zabili ve službě. Měla pocit, že další sezení, které se zabývá smrtí, by už nezvládla.

„Jde o to, abyste opět našla cestu k životu,“ naléhala Mona Nordmarková. Podávala Nyströmové brožuru.

„Já vím,“ hlesla Nyströmová a přinutila se k úsměvu. V nemocnici se to zřejmě patří. „Pokusím se.“

Když kráčela po dlouhých chodbách k východu, uvažovala, že by měla přece jít zlehka a svižně. Vyšetření dopadlo dobře, nic nenaznačuje, že by se nemoc vrátila. A přesto měla nohy jako z olova. Venku, před hlavním vchodem, se zastavila. Znovu pohlédla na brožuru v ruce a pak ji obloukem poslala do odpadkového koše. Hladina jezera Växjösjön se na teplém zářijovém slunci nádherně leskla. Listy na stromech hýřily sytými žlutými a červenými barvami. Jemný vzduch voněl senem, zralým ovocem, hlínou. Nyströmová sice vnímala krásu okamžiku, ale jako by se jí to ani netýkalo. Bylo to smutné, cítila to. Když jí zazvonil telefon a ona z displeje poznala, že jde o služební hovor, ucítila neskonalý vděk.

2

Komisařka Stina Forssová dřepěla v zeleninovém záhonu a vztekle zatínala motyčku do plevele. Během třítýdenní dovolené, z níž dva týdny strávila na Mallorce a jeden v Berlíně, jí pýr plazivý, bršlice kozí noha a pryskyřník prudký proměnily záhon v miniaturní les a definitivně pohřbily hlávkový salát i špenát. Na žalostný zbytek se vrhli šneci. Jediné, co by mohla alespoň trochu zachránit, je hrstka cibule a jedna řada mangoldu s povadlými listy. Po létě plném zakrnělého a červivého ovoce byl salát, špenát, cibule a mangold její poslední nadějí. Naštvaně mrštila motyčkou přes trávník směrem k okraji lesa. Zmizela ve vysokých kopřivách. À propos kopřivy – další problém, který musí naléhavě vyřešit. Při prvním pokusu o sečení kosou si přivodila dvaceticentimetrovou ránu a málem si vykloubila rameno. Pak už se neodvážila s tímhle nepraktickým vražedným nástrojem manipulovat. Potřebuje nějakou strunovou sekačku ze stavebnin. Jenže tam během několika měsíců utratila spoustu tisíc korun. Za novou sekačku, venkovní lak na dřevo, zahradní techniku. Možná si bude muset přiznat, že to se zahradou zkrátka neumí. Že na to nemá. Stina, dítě velkoměsta, a její sen o životě na venkově. A přitom jí tenhle nápad zpočátku připadal naprosto dokonalý. Letní domek s výhledem na jezero a se zarostlou zahrádkou, který loni na podzim zdědila po otci, na ni udělal sentimentální dojem. Kromě toho nebyl podkrovní apartmán v domě patřícím sestřenici, do kterého se nastěhovala po příjezdu z Německa, řešením natrvalo. Blízkost jiných lidí, navíc příbuzných, ji dusila. Po otcově smrti stála před rozhodnutím, zda se vrátí do Berlína na staré místo u komise vyšetřující zločiny proti životu, nebo bude pokračovat v tom, co vybudovala během dvou a půl let ve Växjö. Tím měla na mysli kariéru u švédské policie ve středně velkém provinčním městě ve Smålandu, na švédském venkově, který je neskutečně rozlehlý, a přesto v něm bývá tak těsno, že se tu a tam nemůžete nadechnout. V zemi svého dětství, která jí sice v různých ohledech připadala liberální a pokroková, ale současně přinejmenším stejně často svázaná normami a nudná, leckdy dokonce maloměšťácká. Rozhodla se zůstat a při rozhodování hrál podstatnou roli otcův letní domek. Nejspíš proto, že jí nabízel přesně takové bezpečí a teplo domova, jaké si odjakživa přála od svého otce. A opravdu nemusela být žádná psycholožka, aby pochopila souvislosti.

Do domku se nastěhovala před tři čtvrtě rokem. Stojí na samotě nedaleko malé obce Väckelsång, přibližně pětatřicet kilometrů jižně od Växjö. Nemá tady žádné sousedy. Sama a na vlastní kůži musela okusit tvrdou realitu, že dům v náručí přírody není jenom čistá idylka. Mráz v listopadu brzy ukázal, že malé elektrické topení je příliš slabé na to, aby dokázalo dřevěný domeček vytopit i v zimě. Za spoustu peněz si pořídila a nechala nainstalovat moderní topné zařízení. V lednu několikrát vypadl na den nebo dva proud kvůli sněhovým bouřím a vyvráceným stromům, které spadly na elektrické vedení, načež zamrzl a praskl přívod vody do čerpadla. Po oblevě v březnu stála ve sklepě voda. Ale aspoň se toho spoustu dozvěděla: o geotermálním vytápění a krbových kamnech na pelety, o dieselových generátorech a septiku, o čerpadlech na podzemní vodu a izolačním skle. V dubnu bylo už dost teplo, takže nechala vyměnit stará okna za dvojskla. Dluhy se poté vyšplhaly na slušných šest set tisíc švédských korun.

Ale prožívala i hezké okamžiky. Oknem z ložnice pozorovala losí krávu se dvěma mladými, jak se v ranní mlze napájejí vodou z jezera. Objevila sýčka, který se schovával v odumřelé osice na kraji lesa. Uspořádala zahradní slavnost a pozvala kolegy. Otcův dům jí přirostl k srdci. Bylo to dědictví, které dokázala přijmout. I přes jizvy na krku a povislé víčko, dva svědky jedné noci před necelými třiceti lety, kdy otec ztratil sebekontrolu a provždy i svou laskavou tvář.

Rozhodla se, že to pro letošek se zeleninovým záhonem vzdá. Tři týdny zanedbávání se prostě nedají napravit. Pár cibulí a hlávka mangoldu společně s bramborami, které má ještě v mrazáku, na obyčejnou polévku k obědu budou muset stačit. A předtím si půjde zaplavat. I když už je září, ukazuje starý, zrezivělý teploměr na boudě na nářadí přes dvacet stupňů. Běžela po trávě k lávce, stáhla ze sebe propocené zahradní oblečení i spodní prádlo a po hlavě skočila do temné vody. Jedna kachna si hlasitě stěžovala. Z opačného břehu se zvedly dvě volavky. Studená voda jí rozproudila krevní oběh. Svrbělo ji celé tělo. Velmi tělesný pocit. Chvíli musela myslet na Javiera, toho sexy číšníka ze Santa Margalida. Na Michaela, toho Angličana, se kterým se seznámila v jednom baru v Palmě. Na Alexandra z techno klubu na břehu Sprévy. Tři muži během tří týdnů. To je víc než za dva a půl roku ve Švédsku. Vypovídá to něco o téhle zemi? Nebo o ní? Nespíš o obojím. Nebo taky o ničem. Na zádech a s rukou na přirození ležela na hladině. Vysoko nad hlavou jí kroužily volavky. Jsem tady doma, napadlo ji, konečně jsem někde doma. Myšlenky i tělo jí zlehka unášel proud. Doma. Takhle se cítila, když včera hodila kufr přes práh. Kořenitá, mírně zaprášená vůně starého domu jí připadala důvěrně známá.

Kousek od ní něco zašplouchalo.

Ryba.

Zvuk.

Déjà-vu?

Vzpomínka se přihnala nečekaně. Když přišla včera večer domů, něco tady i přes příjemný pocit bezpečí bylo; mírné podráždění, zasvědění na okraji podvědomí, záškub jako trhnutí ocasní ploutve ve vodě. Připisovala to únavě, utrmácenosti kvůli dlouhému cestování vlakem, doznívání extáze, mozku po kocovině a protančené a promilované noci…

Ale proč se jí ten pocit vrátil? Právě tady a teď?

Jako echo.

Jako tušení.

Jako by její mozek udělal přemet dozadu a pak zase dopředu. Vznášela se na hladině a se zavřenýma očima vzpomínala, vybavovala si obrazy jasně a zřetelně: usazený prach na nočním stolku, uspořádání ponožek v přihrádce šatní skříně, směr, kterým ukazovala rukojeť kávové lžičky, ve vzduchu vůně vody po holení. Vůně vody po holení.

Jako by se jí někdo promenádoval po bytě, když nebyla doma.

V tu chvíli se roztřásla zimou, voda jí najednou připadala příšerně studená. V kapse riflového saka, přehozeného přes zahradní židli, se rozječel mobilní telefon.

Table of Contents

PROLOG

O DESET LET POZDĚJI PONDĚLÍ, 7. ZÁŘÍ 2015