Naďa Horáková

Vejce podle Stroganova

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7941-8 (epub)

ISBN 978-80-243-7942-5 (mobi)

PROLOG

Československo, Belín u Rimavské Soboty, léto 1936

Kostelní zvony odbíjely poledne. Paraskěva Bělkinová, provdaná Birkoliková, vystudovaná inženýrka ekonomie, právě v té chvíli dovařila oběd a umyla si ruce. V jídelně otevřela skříňku s kuchyňským textilem a vytáhla nový sněhobílý ubrus s háčkovaným lemem. Pokryla jím jídelní stůl a prostřela pro dvě osoby servisem z míšeňského porcelánu a stříbrnými příbory. Přehlédla zátiší jídelny a obočí jí trochu cuklo. Váza! Zapomněla natrhat čerstvé květiny. Mrkla na hodiny na komodě. Čtvrt na dvanáct. Ještě má spoustu času. Boris chodí k obědu až v půl. S nožem v ruce vyběhla na předzahrádku a začala řezat rudé růže, rostoucí na keřích podél plotu.

Soused Lacko, výhybkář na zdejším nádraží, se právě ubíral k obědu a jeho zrak zálibně spočinul na štíhlé paní inženýrové.

„Dobrý den, pane sousede,“ pozdravila Paraskěva, když ho uviděla.

„Dobrý,“ kývl hlavou a prsty se dotkl své železničářské čepice.

Zašel do domu, ale ještě před tím ji počastoval soucitným pohledem, který však ona nepostřehla, protože zrovna přivoněla k uřezané růži.

Paraskěva se vrátila do domu, květiny naaranžovala do broušené skleněné vázy a postavila ji na jídelní stůl. Potom vzala prachovku a přeleštila dvě matrjošky vedle hodin na komodě a pak ještě i stříbrný samovar, stojící na malém stolku vedle dveří. Bylo právě půl. Z hrnce na sporáku nabrala do porcelánové mísy polévku a přiklopila ji poklicí. Přenesla ji z kuchyně do jídelny na stůl. Pak nakoukla do dětského pokoje vedle ložnice. Tříletý Saša a roční Arkadij spali jako andílci ve svých postýlkách.

Vrátila se do jídelny a ze sekretáře vytáhla skleněnou karafu se stříbřitě modrozelenou tekutinou a dvě likérové skleničky. Nalila do nich likér, postavila je na určené místo na jídelním stole a karafu vrátila do sekretáře. Likér, nazývaný Féja, vyráběla podle starého stroganovského receptu.

Sundala si zástěru a zanesla ji do kuchyně, kde ji položila na pracovní stůl. Učesala se a rty si přejela červenou růží. Pak se posadila ke stolu v jídelně a čekala na svého manžela tak, jako to dělávala uplynulých pět let.

Když Boris stále nešel, vytáhla ze sekretáře receptář v purpurové safiánové vazbě. Byla to drahá kniha, více než sto let stará, ale ještě cennější v ní byly rodinné recepty. Podědila ji po své babičce Pelagii a ta zase po své matce Oksaně. Pelagia pracovala u knížete Stroganova v Petrohradě jako pomocná kuchařka společně s matkou. Provdala se za likérníka Stroganova do Nemyrivu na Ukrajině, kde měli Stroganovovi lihovar. Manželé díky svému kuchařskému umění nashromáždili pěkný majetek. Na stáří se Pelagia přestěhovala do Krasnodaru ke své dceři, která se tam provdala za movitého majitele jatek.

Když rodina s pomocí bělogvardějců uprchla po bolševické revoluci z Ruska, zanechala část majetku napospas nenechavým rukám aparatčiků, ale šperky, peníze a kuchařské knihy stihla vzít babička s sebou. Paraskěva po ní zdědila několik vzácných, drahých šperků, onen safiánový receptář a dvě matrjošky. Babička Pelagia vždycky říkávala, že jednou její recepty budou vyvažovány zlatem. Jíst se chce, ať je doba dobrá, či zlá. Bohužel babička Pelagia cestu na Slovensko nepřežila. Zradilo ji srdce. Pochovali ji v malé vesničce, jejíž jméno znělo Svoboda, nedaleko přístavu Burgas v Bulharsku.

Jako všechny ženy v rodině uměla i Paraskěva, ač vystudovala vysokou techniku v Brně, stejně jako její manžel Boris, výborně vařit, starat se o domácnost a vyrábět lihoviny.

Paraskěva listovala receptářem, co uvaří pozítří. Dnes už na Borise čekala slepičí polévka a po ní hovězí Stroganov. Zbude i na zítřek, to ji čeká velké prádlo. Na pozítří vybrala knížecí boršč a popozítří naloží tetřeva podle mužika, ten ale bude hotov až v sobotu.

Receptář v purpurovém safiánu jí posloužil již mnohokrát. Byla v něm jídla jednoduchá i složitá, jako třeba právě ten tetřev. Vlastně slepice naložená tak, že její chuť byla od tetřeva k nerozeznání. V rodině se tradovalo, že prababička Oksana tak několikrát uctila i ty nejvznešenější hosty knížete Stroganova, když byl nedostatek tetřevů a tetřívků. Nikdo nic nepoznal.

Receptář byl psán starou ruštinou a první recept zapsala v roce 1830 prababička Oksana. Ovšem Paraskěva, která se narodila roku 1904 v Krasnodaru, uměla samozřejmě rusky perfektně, stejně jako se naučila perfektně slovensky. Doma s Borisem i s dětmi mluvili rusky, venku slovensky. Část receptů ale Paraskěva raději přepsala na čisté listy v receptáři slovensky. Chápala, že její děti jednou mohou mít se čtením ruského rukopisu starého přes sto let problémy. Chtěla jim rodinné recepty přiblížit.

Mrkla na hodiny. Tři čtvrtě! Mrzutě položila receptář na okraj stolu. Kde ten Boris zase trčí? Roky chodil přesně, a teď se během měsíce opozdil už třikrát. Děti za chvíli vstanou a ona nebude mít čas vychutnat si oběd v přítomnosti manžela. Vyšla na zahrádku a dívala se přes plot na cestu, po níž se Boris vracíval domů. Zatím po něm nebylo ani slechu, ani dechu. S očima upřenýma na cestu za zahradou se posadila na lavičku pod sousedovým otevřeným oknem. Slyšela cinkání talířů. Soused zřejmě dojedl a jeho manželka sklízela nádobí.

„Zase jsem je viděl,“ řekl najednou soused Lacko s hlubokým výdechem a Paraskěva z okna ucítila závan kouře z doutníku. Soused si ho po obědě vždycky dopřával ke kávě, než se vrátil zpátky do práce.

„Koho?“ zeptala se jeho žena Jana.

„Inženýra a tu jeho novou trasírku. Vyměřovali v polích za dráhou. Nakrucovala se před ním jako pávice.“

„To bych taky ráda dělala, nosit tyčku a vrtět zadnicí.“

„Ale ty nemáš ty správné proporce a blond vlasy,“ utrousil soused. „Ta slečna je moc hezká. Však taky na ní inženýr může oči nechat. Ale divím se mu. Takovou krásnou ženu doma má – a zanáší jí.“

V Paraskěvě by se krve nedořezal. Náhle zhrzená se tiše – aby si jí sousedi nevšimli – odplížila z lavičky k zadním vrátkům zahrady, ale za nimi se dala do běhu. Utíkala k domečku geodetů, který stál v polích za dráhou a kde byly uskladněny potřeby na vyměřování, aby je nemuseli stále přenášet na radnici, kam schovávali jen drahé přístroje. Pár metrů před domečkem zpomalila, aby se vydýchala. Přistoupila k okénku v úrovni nosu a stoupla si na špičky, aby dobře viděla. Z úst se jí vydral vzlyk. Její milovaný manžel, inženýr kartografie, však ten zoufalý ston neslyšel. Měl spuštěné kalhoty a skrze lůno sličné slečny trasírky zapomněl na svět. Dívka ležela naznak na stole mezi plány a nabízela se mu tak nestoudně a s tak výraznými vzdechy, až se Paraskěvě udělalo špatně. Boris byl evidentně v transu, ovšem slečna svět dobře vnímala, protože jakmile Paraskěva vzlykla, otevřela oči. Paraskěvu zřejmě nepoznala, ale stačilo, že v okně viděla půlku něčí hlavy. Vyděšeně vykřikla. Boris se obrátil k oknu, ale nikoho už nezahlédl. Paraskěva s očima plnýma slz utíkala zpět domů. Zhroutil se jí svět. Její Boris, který jí před pěti lety přísahal před bohem i před svědky lásku, ji zradil. Vzbouřila se v ní její hrdá ruská krev. Budu tě milovat, dokud nás smrt nerozdělí. Tak zněla jeho přísaha před oltářem. Tak budiž, dokud nás smrt nerozdělí.

Vběhla do domu a zastavila se až u krásně prostřené jídelní tabule. Chvilku na stůl hleděla. Neměla moc času. Boris utíkal za ní. Ještě v polích slyšela jeho vzdálený hlas, jak na ni rusky volá, ať počká, že jí všechno vysvětlí. Nebylo co vysvětlovat. Rozhodla se. Oběma rukama vzala za cípy sněhobílého ubrusu a jediným trhnutím ho stáhla ze stolu. Ozval se třeskot rozbíjejícího se nádobí. Obrátila hlavu po dětském pokoji. Naslouchala. Děti se nevzbudily. Naneštěstí. Možná by ji jejich pláč odvrátil od toho, co chtěla udělat. Pustila jeden roh ubrusu, obrátila se a odcházela z jídelny. Jednou rukou za sebou po zemi jako svatební vlečku táhla ubrus. Na chodbě zamířila ke schodům na půdu. Vyšla po nich a otevřela železné podkrovní dveře. Vytáhla z nich klíč. Vstoupila na půdu a zamkla za sebou. Vikýřem viděla Borise, jak udýchaně běží domů. Už neplakala. Necítila vůbec nic. Přehodila ubrus přes střešní trám.

Česká republika, Brno, léto, současnost

1.

Zařinčení zvonku nemilosrdně rozřízlo ticho v redakci časopisu Labužník. Taťána Krempová se příšerně lekla. Právě se nacházela někde uvnitř své hlavy a chystala se její aktuální obsah hodit na papír. Mrzutě se podívala na telefon, který byl napojený na zvonek u vchodu do redakce, a zvedla sluchátko.

„Labužník.“

„Táťo!“ vzlyklo to na druhé straně.

„Bibi?“ zpozorněla Taťána. „Co je?“

„Ka… ka… rel…“ vzlyklo opět sluchátko.

„Nechal tě?“ zeptala se Taťána lakonicky a současně poněkud radostně.

„Ne… je… exitus…“ řeklo sluchátko hlasem mladé medicinae universae doctor.

„Ne! Fak… kt?“ zradil Taťánu hlas.

„Máš čas?“ zeptala se zoufale Bibiana Mazurová, Taťánina nejlepší přítelkyně už od školky.

„Pojď nahoru!“

„Je zamčeno.“

„Pouštím ji,“ ozval se najednou ve sluchátku i hluboký mužský hlas.

„Dík,“ odpověděla Taťána a položila sluchátko.

Po chvíli se otevřely dveře a do kanceláře vešel nesourodý pár. Dlouhá štíhlá blond krasavice a mužný, svalnatý hromotluk s poněkud křivým nosem.

„Borečku…“ hodila po svém redakčním kolegovi Taťána udivený a odsuzující pohled.

„No jo,“ broukl Dalibor Kalný. Položil aktovku na svůj psací stůl. Pak ostentativně ukázal na své zápěstí bez hodinek: „Deset minut! Musím taky pracovat!“

Přišedší kráska Bibiana se zničeně sesunula na volnou židli u Taťánina stolu. Sundala černé brýle a ukázala červené oči.

„Tak co se Karlovi stalo?“ zeptala se Taťána. „Šlak?“

„Někdo ho zastřelil,“ slzela Bibiana. „Kde?“ vyhrkla Taťána a zastyděla se za svůj předchozí cynismus. „V jeho bytě.“

„To je hrozné,“ povzdechla Taťána. „Byla za mnou nějaká policajtka a vyslýchala mě.“

„Kdy se to stalo?“

„Prý včera večer. Mezi jedenáctou a půlnocí.“

„Byla jsi přece na tom kongresu v Praze. Máš alibi!“

„Jo, mě nepodezírají,“ odpověděla Bibiana. „Vrátila jsem se teprve dnes dopoledne.“

„Nevíš…?“

„Nevím, kdo to mohl udělat,“ pokrčila Bibiana rameny.

Znaly se tak dlouho, že jely na stejné mentální vlně. „Jeho rodinu jsem nikdy neviděla a nikdy jsem u nich nebyla. A jeho pracovní aktivity jsou mi naprosto utajené.“

„Je mi to líto,“ řekla Taťána.„Vždyť jsi ho neměla ráda,“ odvětila Bibiana.„Ale to neznamená, že…“

„Já vím,“ mávla Bibiana rukou a rozeštkala se. Taťána jí hodila krabičku s kapesníky.

„Nebreč.“

Bibiana se vysmrkala.

„Ty, Táťo…“

„No?“

„Víš… já bych něco potřebovala.“

„Co?“

„Abys dělala mě.“

„Co je to za blbost?“ nechápala Taťána.

„Před chvílí mi volala nějaká sekretářka, že panstvo pořádá zítra večer schůzku kvůli pohřbu a že já jako jeho oficiální přítelkyně nesmím chybět.“

„Tak tam běž,“ pokrčila Taťána rameny.

„Ale já nemůžu…“ vzlykla Bibiana. „Já… já bych to nezvládla. A navíc mám službu… A dětičky…“

„Běž už někam s těma svýma spratkama,“ převrátila Taťána oči.

„Víš… Táťo… já myslela, že bys tam rovnou mohla i zapátrat.“

To Taťánu zaujalo a současně rozčílilo. Bibiana ji znala jako své boty a věděla, na co se chytí. Na druhou stranu ji ale i chápala. Bibiana pracovala v nemocnici jako dětská lékařka a dětské oddělení bylo jejím jediným životním cílem. Mezi dětičkami se vyžívala. Mimo zdi nemocnice a zvláště v cizím prostředí však chytala sociální fobie a necítila se dobře. Byla totální introvert a knihomol navzdory svému exkluzivnímu exteriéru.

Table of Contents

PROLOG

Československo, Belín u Rimavské Soboty, léto 1936

Česká republika, Brno, léto, současnost

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.