Vysoké hry inspektora Rádla (ukázka)
Author: Marek Skřipský; Skřipský, Marek
Date: 2017-08-14 22:00:00+00:00
Description: Doba zrychluje, nabírá obrátky, které ženou Československo i Evropu do nebezpečných časů. Druhá polovina třicátých let se nese ve znamení překonání hospodářské krize, dynamického rozvoje a pokroku v mnoha oblastech. Vrchní inspektor Jan Rádl ze Zpravodajské ústředny ale zná i její odvrácenou tvář.
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

Marek Skřipský

Vysoké hry inspektora Rádla

Konec dobrých časů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Marek Skřipský, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7893-0 (epub)

ISBN 978-80-243-7894-7 (mobi)

Kateřině a Šimonovi

Při krvi Kristově…

duben 1934

Na západním nástupišti Wilsonova nádraží postával hlouček lidí. Jejich elegantní oblečení a zavazadla vyšších cenových hladin nenechávaly nikoho na pochybách, že tito pasažéři vyhlížejí příjezd luxusního expresu, spojujícího Československo se západní Evropou, především pak s atraktivní a vyhledávanou Paříží. Před pár týdny začalo jaro a nesmělý sluneční svit příjemně ohříval doposud ne úplně teplý vzduch.

Půvabná rusovláska zaregistrovala blížící se vlak a něžně políbila svého muže na horní ret: „Tak, už mi to jede,“ usmála se mazlivě. „Jsem malinko nervózní, poprvé přednášet ve francouzštině není legrace.“

Petr Brázda vrátil manželce polibek a oplatil jí sebevědomým výrazem. „Ále, prosím tě. Žabožrouti si z tebe sednou na zadek. Pořádně je vmáčkneš do židlí.“

„Hlášení pro cestující!“ rozléhal se nádražím deformovaný tlampačový hlas. „Západní expres ve směru Praha – Frankfurt nad Mohanem – Paříž přijíždí k západnímu nástupišti. Plánovaný odjezd šestnáct hodin čtyřicet pět minut.“

Petr pomohl Ditě s kolečkovým kufrem do schůdků a oba si naposledy před odjezdem vlepili pusu. „Za týden!“ Mávala Dita z povytaženého okénka. „Moc mi nezvlč,“ zakřenila se. „A přivezu ti pravé Champagne.“

„Vive la France!“ zvolal Brázda v aristokratickém gestu, načež vysekl Ditě nedbalou poklonu. „Opatruj se, zrzi!“

Vlak se v oblaku páry zakrátko pohnul z nádraží a Petr s Ditou na sebe dále mávali, dokud jeden druhého neztratil z dohledu.

Brázda měl další důvod být na drahou polovičku pořádně hrdý. Její lékařská hvězda zářila stále silněji, a tak ho vlastně ani nepřekvapilo, když Ditě přišlo pozvání na týdenní pařížské sympozium s tématikou moderních trendů v praktické chirurgii. Organizátoři dokonce projevili zájem, aby česká lékařka pronesla samostatný příspěvek.

Čeho se měla řeč týkat, už si Petr přesně nevybavoval.

Ne že by mu Dita její obsah neprozradila, ovšem Brázda téhle hantýrce bílých plášťů stejně nerozuměl.

Týden slaměného vdovce se Petrovi jakž takž zamlouval.

Rovnou z nádraží zamířil k vinohradské sokolovně, kam docházel dvakrát týdně boxovat. Teď v neděli sice bývala zavřená, nicméně Brázda se domluvil se správcem na mimořádný sparing. Však si po tréninku skočí k Dandům na zasloužené pivo, a poněvadž Dita bude sedět ve vlaku do Francie, nebude si Petr muset hlídat čas. Je třeba se pořádně protáhnout, říkal si Brázda cestou. Za chvíli mi bude čtyřicet a to už zkrátka člověk zrovna nemládne… Boxerský trénink navíc Brázdovi pomáhal v čištění hlavy, což jakožto vedoucí politického oddělení Zpravodajské ústředny opravdu čas od času potřeboval.

Rok 1934 se pro Československo zdál být lepším než ten předchozí. Podle všech ukazatelů konečně došlo k zastavení té šílené hospodářské krize. Bylo jasné, že návrat do starých dobrých časů před prokletým jarem 1930 nějakou dobu potrvá, avšak o zastavení ekonomického propadu nemohlo být pochyb. A světe div se, čas od času někde po letech skromně vznikala nová pracovní místa.

Dařilo se i na jiných frontách. Loni v létě došlo k úřednímu rozpuštění německé nacionálně socialistické strany dělnické, přičemž většina jejích špiček se musela spasit útěkem za hranice. Nezasvěcený by tak snadno podlehl dojmu, že republiku už čekají pouze nadějné vyhlídky a nejpozději v horizontu pěti let znovu nastane pohoda druhé poloviny dvacátých let. Jenomže situace byla přece jen krapet složitější.

Pozvolna míjející hospodářskou krizi nenápadně střídala plíživá mezinárodní izolace země. Nešlo jen o skutečnost, že po hitlerově ostrém kurzu neexistovala sebemenší šance urovnat vztahy s německým sousedem. Nacisté zaznamenávali vzestup rovněž v Rakousku a horthyovské Maďarsko zůstávalo zavilým nepřítelem Prahy. Koncem ledna toho nadějného roku 1934 přišla Jobova zvěst z Polska, které s hitlerovým Německem podepsalo smlouvu o neútočení.

Vztahy s Poláky nebyly nikdy úplně ideální, zejména poté, co československé vojsko napráskalo polským silám v sedmidenní válce o Těšínsko v lednu 1919. Brázda stokrát proklínal ministra zahraničí Beneše, když o rok později odmítal podpořit Polsko ve válce s komunistickým Ruskem.

Takový krok k usmíření dvakrát nepřispěl, nehledě k faktu, že Poláci objektivně bránili Leninovým hordám v postupu dále do střední Evropy. Jak šel čas, Praha i Varšava nakonec nacházely cestu k soužití. Spojovala je potenciální německá hrozba, stejně jako skutečnost, že obě země odmítaly diplomaticky uznat Sovětský svaz. Koncem dvacátých let se začaly rýsovat první náznaky bližší spolupráce, a to i vojenské.

Ze zpravodajských kanálů, jakož i od vojenských zpravodajců a spřátelených politiků národně demokratické strany se k Brázdovi někdy ve třicátém doneslo, že velení obou armád plánuje součinnost v Dolním Slezsku pro případnou válku s Německem. Jenže ministři zahraničí z obou stran tohle sbližování postupně utnuli. Zase v tom byl ten socialista Beneš, jehož Brázda upřímně nesnášel. S Masarykem v mnohém nesouhlasil, nicméně respektoval ho. Beneš – nad ním si Petr mohl leda odplivnout.

Buď jak buď, od počátku třicátých let se Polsko začalo Československu vzdalovat. Nešlo o nepřátelství, spíše o distanc. Podpis smlouvy o neútočení s německou Říší ovšem znamenal vážnou zprávu. Teď bylo jasné, že Poláci kašlou na systém kolektivní bezpečnosti garantovaný Francií a své hranice plánují zajistit politickou orientací na německo. Pro československou politiku se jednalo o jasný vzkaz. Pokud dojde k válce s Německem, Poláci v nejlepším případě zachovají Německu přátelskou neutralitu.

Brázda si ze své pozice taktéž nemohl nevšimnout počínající eroze Malé dohody. Protimaďarské spojenectví Československa, Jugoslávie a Rumunska zacházelo na úbytě ze dvou důvodů. Jednak minula doba, kdy Maďarsko znamenalo pro všechny zúčastněné hlavního nepřítele. Češi se aktuálně nejvíce obávali Německa, Jugoslávci zase Itálie a Rumuni pro změnu Sovětského svazu. Maďarský tmel za těchto okolností držel pohromadě méně než dříve. Druhá příčina byla z Brázdova pohledu ještě více znepokojující.

Hitlerovo Německo totiž započalo své ekonomické tažení napříč Balkánem. Německé firmy ve velkém skupovaly rumunské i jugoslávské zemědělské plodiny, výměnou za odbyt průmyslových výrobků. Československým spojencům takový obchod nesmírně vyhovoval, poněvadž obilí bylo jejich nejdůležitějším vývozním artiklem. Průmyslově vyspělé Československo – čistě technicky vzato – mohlo zvednout rukavici, dělat to samé a vyzvat Němce na souboj.

Takovému postupu ovšem striktně bránila agrární strana.

Nejsilnější politická síla ve státě odmítala brát obilí z Balkánu, a poškodit tak statkářskou lobby, svou tradiční oporu.

„Zatracení chrapouni!“ vyléval si Brázda často zlost při posezení s přáteli. „Agrárník nevidí dál než za svůj grunt. Copak jim nedochází, do jaké pozice nás tím dostávají?!“

Ne, ne, tohle opravdu nevypadalo do budoucna nejlépe.

Petr si oddechl, když konečně otevíral dveře sokolovny.

Honem se převlékne, nasadí rukavice a po celou hodinu mu všechny tyhle starosti budou naprosto ukradené.

♦ ♦ ♦

Slovenská obec Makov se chystala na blížící se Velikonoce.

Chalupy i statky na kysucké vrchovině žily střídmým rozjímáním a přípravami k největšímu křesťanskému svátku. Osoby bez náboženského vyznání by se na teritoriu Makova, zahrnujícím několik dříve samostatných vesnic a rozptýlených horských osad, daly spočítat na prstech jedné ruky. Makov patřil k baštám katolicismu a Hlinkovy slovenské ĺudové strany. Přes devadesát procent obyvatel se hlásilo k římskokatolické víře, o zbytek se podělili řečtí katolíci s různými protestantskými církvemi.

Těch pár husitů a členů Jednoty bratrské zde tvořilo několik zdejších Čechů, převážně státních zaměstnanců, co sem přibyli už začátkem dvacátých let. Nevěřit v Boha se v Makově považovalo za projev krajního podivínství či troufalé exotiky. Hrstka bezvěrců tady žila ve faktické izolaci. V krčmě si k nim někdo přisedl leda tak omylem, přičemž místní na ně pohlíželi s lehce pohrdavým nepochopením: „Sú to blázni, alebo slobodomurári?“

K jejich osočování naštěstí nikdy nedocházelo, a to především zásluhou osvíceného kněze Matúše Kováčika. Starý pán, jemuž souměrně prošedivělá hlava spolu s mohutnou, avšak ne otylou postavou propůjčovala zjev mimořádné důstojnosti, čas od času při kázání neopomenul dodat, že přijetí víry je především otázkou svobodné vůle, kterou musí každý katolík respektovat. „Modleme se proto, aby hledající nalezli cestu k Bohu a dávejme jim příklad svým konáním,“ říkal vždy smířlivým tónem.

Kováčik požíval v obci velkého respektu nejen z titulu kněžského úřadu, nýbrž i pro svůj životní příběh. Dřevařský synek se ke kolárku propracoval usilovným snažením a nezlomnou vůlí, načež důvěru makovských ještě posílil svým slovenským uvědoměním v dobách rakousko-uherské nadvlády. V průběhu první světové války ho dokonce maďarské úřady internovaly kvůli příliš ostrému kázání.

„Existence národů byla jasným plánem našeho Stvořitele,“ hlásal tenkrát z kazatelny. „Tak jako člověk má být spravedlivý k bližnímu, ani jeden národ nesmí utlačovat druhý, aby nepopíral boží dílo. Proč ženou uherští grófi – často luteráni a kalvíni – slovenské chlapce proti puškám a kulometům? Aby je mohli znovu utlačovat, rodnou řeč a katolickou víru jim upírat? Chceme se svobodně a beze strachu hlásit ke svému jazyku a římskokatolickému náboženství!“ To se pochopitelně zalitavským úřadům nelíbilo.

Kováčik zároveň dokázal propojit povznesenost vzdělance s porozuměním drobnému člověku. Zastavoval se s lidmi, prohodil pár slov, občas nějaký vtípek a byl to paradoxně on, kdo jako jediný čas od času zapředl hovor s některým z bezvěrců. Jeho obliby si pochopitelně všimli představitelé Hlinkovy slovenské ĺudové strany, kteří mu opakovaně nabízeli členství. Šedivý páter jim však odpovídal pokaždé stejně: „Vaši stranu volím, volit budu a každému slovenskému katolíkovi její volbu vždy doporučuji. Ale členem být nechci. Vždycky jsem usiloval o to, aby ve mně lidé viděli v první řadě sluhu božího. Nerad bych se dožil času, kdy by si agrárník anebo třebas i ten socialista myslel, že kvůli stranictví na něj budu z kazatelny nevražit.“

V Makově si ovšem ĺuďáci nemuseli dělat starosti. Své hlasy jim zde pravidelně odevzdávalo mezi sedmdesáti až osmdesáti procenty voličů.

„Bude to pěkná oslava Velkého pátku,“ posadil se Kováčik ve farní kanceláři naproti mladému faráři Dubnianskému.

„Ty přímluvy jste hezky sestavil, díval jsem se,“ ocenil jej představený. „Jenom nezapomínejte, že pátek připomíná Kristovo utrpení a kostelní výzdoba musí být chudá. Žádné okrasné svíce, ani ty dekorace jako minulý rok,“ zasmál se dobrácky, přičemž Kováčikovi podřízený kněz Július Dubnianský mlčky přikývl.

Na makovské faře se mu příliš nelíbilo. Chtěl si vést věci po svém, a tedy jinak než tenhle starý dobrák. Kováčik nechápe dobu. Politika by se, navzdory jeho názorům, s kazatelnou kombinovat měla, a ne že ne. Navíc si ten šedivec ani neuvědomuje, že po válce se objevily směry, které by při vhodném uchopení mohly politickému katolicismu pomoci. Třeba v Itálii! Pravda, Mussolini sice začínal jako socialista, ale ten jeho fašismus nakonec není tak úplně marný. Stavovská společnost, korporativní ekonomika, proč ne? Vždyť stavovský princip uznává i papežská encyklika. Fašismus se mu blíží podstatně více než současná zastupitelská demokracie.

„Ano, čeká nás důstojný obřad,“ přerušil Dubnianský tok svých myšlenek, když promluvil ke Kováčikovi. „Sbor by měl touhle dobou nacvičovat zpěv pod vedením bratra Jozefa, ale ženské zatím čekají před kostelem.“

Dubnianského vyšší hubená postava spolu s úzkými rty, drobnýma očkama a předčasně plešatící hlavou správně napovídala, že čtyřiatřicetiletý duchovní je dokonalým typem a vzorem odtažitého askety. Mezi lidmi se o něm vyprávělo, že kdyby víno nebylo liturgickým nápojem, byl by z něj stoprocentní abstinent. Zatímco Kováčik při svých kázáních hledal společné a usmiřoval, Dubnianský pranýřoval a dštil síru. Kováčik věřil v Boha milujícího, Dubnianský v Boha trestajícího. Jako by snad ani nepatřili pod křídla stejné církve.

„Zdá se, že jáhen Baláž nám zaspal,“ neopouštěl Kováčika blazeovaný klid. „Dáme mu ještě pět minut a potom ho zajdu vzbudit. Venkov ho zmáhá, mladíka. Inu, představoval si městskou faru, aspoň v Čadci. Jenomže každý jáhen po semináři by si měl vesnici vyzkoušet, vím, o čem mluvím. Až bude mít po kněžském svěcení, možná se dostane někam do města.“

Dubnianský by nejraději vzbudil toho otrapu Baláže ihned, ovšem on tuhle farnost neřídí. Bohužel. Zatím.

„Proč jste se vlastně vrátil ze Žiliny sem do Makova, otče Matúši? Tam byl přece jiný svět. Teologické diskuse, městské prostředí, blíže k vyšším hodnostářům…“ ano, ano, škoda že Kováčik v té Žilině nezůstal. Mohl by si tam dál rozumovat o dobru a odpuštění, zatímco on, Július Dubnianský, by v Makově vedl vlastní farnost a držel ty místní horaly pěkně v lajně. V bázni boží. Tihle rozumí jen tomu, že budou ztrestáni, pokud sejdou z cesty. Kováčikovo filozofování je pro jejich prosté duše jako jed.

Luther byl sice protestant, ale v tom, že rozum je děvka ďáblova, se rozhodně nemýlil.

Kováčik si dával s odpovědí načas, přestože důvody svého návratu velmi dobře znal. Jak to ale vysvětlit chladnému Dubnianskému a nevypadat jako sentimentální dědek?

„Znáte Ivo Andriće?“ otázal se ho zkoumavě.

„Ne,“ dostalo se Kováčikovi úsečné informace. „Proč? Měl bych, otče Matúši?“

„Je to srbský spisovatel, nepíše vůbec špatně, a dokonce pracuje na jugoslávském ministerstvu zahraničí,“ začínal Kováčik zeširoka. „Ten pán nedávno řekl, že srdce produkuje myšlenky, které jsou rozumu nepochopitelné. Proto jsem tady. Kvůli emocím.“ Kněz si nostalgicky povzdechl.

„Přišel jsem do Makova umřít. Tady jsem začínal, tady si pro mě přišli maďarští žandáři, tady jsem zažil nový začátek v Československu. Potom jsem prošel různé fary ve městech – Čadca, Bánská Bystrica, Prešov, Žilina…,“ vypočítával Kováčik. „A pak jsem se rozhodl uzavřít kruh. Poslední štace, jak se říká.“

Dubnianský starcovo vyznání ponechal bez komentáře a znepokojeně vzhlédl k nástěnným hodinám: „Bratr Jozef už to opravdu přehání,“ pronesl nahněvaně. „Není přece možné takovým způsobem přistupovat k přípravě na Velký pátek. Jdu ho vzbudit.“

Prošedivělý farář jej odmítavým pohybem ruky zastavil:

„Seďte, seďte, Júlie. Půjdu já. Beztak mi doktor nařídil, abych hodně chodil. Proto dělám ty svoje okruhy kolem Makova,“ uchechtl se Kováčik, načež vyrazil ke dveřím.

Toho dne se ovšem makovské venkovanky na kostelní kůr nedostaly. Krátce poté, co Kováčik vešel do Balážova příbytku, upaloval kostelník Stieranka ze všech sil na kole, aby zalarmoval četníky a obvodního lékaře. Jáhen oběšený na půdě se opravdu nevidí každý den.

♦ ♦ ♦

Rádl předal mladému zpravodajci složku. „Vražda duchovního, hlavně na Slovensku a před Velikonocemi, je vždycky ošemetná záležitost. Kór v prostředí venkova. Vidieku, ako hovorí bratia Slováci,“ zaironizoval si Rádl.

„Místní rozjedou spikleneckou šuškandu, a než se naděješ, hoří Židovi chalupa. Nebo Maďarovi.“

Obvodní inspektor druhé třídy Jiří Coufal, který studoval přidělenou dokumentaci, byl o jedenáct let mladší než Rádl. Sedmadvacetiletý zpravodajec přišel na politické oddělení Zpravodajské ústředny hned k prvnímu lednu. Po tři měsíce zkušební doby pracoval jako policejní agent první třídy, než si vysloužil inspektorskou hodnost. Na pokyn Petra Brázdy ho v loňském roce vytipoval právě Honza.

Celkem se mu dostalo na stůl sedmnáct jmen vhodných uchazečů, z nichž prošli dva. Spolu s Coufalem politické oddělení posílil čerstvý třicátník s doktorátem ze sociologie, Roman Helebrant. Coufal dříve působil u pražské kriminálky, Helebrant zase vytvářel sociologické mapy pro ministerstvo vnitra.

„Jak vidíte ze zprávy, kdosi chtěl narafičit smrt jáhna Baláže jako sebevraždu,“ pronesl Rádl k Coufalovi. „Smrt sice skutečně nastala udušením v důsledku oběšení, nicméně předtím dostal zavražděný silnou ránu do hlavy blíže nezjištěným předmětem. Nejspíš ztratil vědomí a vrah ho pak pověsil na špagát.“

Coufal mlčky přikyvoval, zatímco očima sjížděl papíry z fasciklu. „Ústředna se v celém případu angažuje jakým způsobem, pane vrchní inspektore?“ zajímalo ho.

Přestože násilná smrt sluhy božího vždy vzbudí poprask, podle všeho se jednalo o kauzu pro příslušnou četnickou pátračku.

Rádl rozhodil rameny a Coufal si v jeho gestu všiml jistého pozoruhodně temného podtónu. „Nejde jenom o jáhna Baláže, podívejte se na tohle.“ Rádl vytáhl ze šuplíku další desky, na jejichž přebalu Coufal zaregistroval otisk razítka s nápisem „Tajné“. „Kvůli té vraždě samozřejmě přijel technik z Čadce, aby zajistil místo činu.“ Rádl odevzdal Coufalovi také druhou složku, vrátil se za stůl a pokračoval:

„Ve sklepě našel, respektive našel i nenašel, dost zvláštní materiál.“

Podivná formulace vzbudila Coufalovu zvědavost, takže horečně zalistoval příslušnou dokumentací. „Ano, sleduju,“ přitakával nadřízenému. „Sklepní místnost zcela prázdná, při bližším ohledání nalezeny zbytky rozbité olejničky se stopami mazivového oleje, určeného ke zbrojní údržbě.“ Coufal se zaraženě odmlčel: „No nazdar…“

Zabořil znovu zrak do textu, četl nahlas: „Dále pak dva pistolové náboje ráže 7,65 milimetru, jednu prázdnou puškovou nábojnici ráže 7, 92 milimetru a několik chuchvalců výstelní slámy.“ Mladík zaklapl desky. „Vy teda myslíte, že…“

Rádl dokončil za něj: „Že tam mohl někdo zašít větší množství zbraní a po té vraždě je přesunul jinam. Počítal přirozeně s tím, že četníci ten domek prohledají.“

Coufal si hloubavě mnul kůži na čele, což Rádl považoval za příšerný zlozvyk. „Jasně, ten jáhen se o kvérech dozvěděl, a tak ho kdosi odstranil z cesty. K přemístění arzenálu vrahovi nezbývalo mnoho času, takže ve sklepě nedopatřením nechal pár drobností,“ prohlásil s poněkud nabubřelým výrazem Sherlocka Holmese.

Jan Rádl jeho teorii připouštěl: „I tato verze je ve hře, ovšem musíme prověřit taky hypotézu, že jde o dva nesouvisející případy, anebo že spojení mezi nimi bude jenom volné. Pátrání teprve začíná.“

Nedočkavý Coufal zopakoval původní dotaz: „Jakým způsobem teda probíhá šetření, pane vrchní inspektore?“

Honza ho chvíli beze slova pozoroval. Zamlouval se mu, tenhleten Coufal. Kluk s kriminalistickou praxí, jenž se zároveň v předchozím působišti těšil pověsti lva ulice, přijde Zpravodajské ústředně vždycky vhod. Navíc se výborně doplňoval právě se sociologem Helebrantem, který sázel na vědecké přístupy a v hlavě měl něco na způsob katalogu.

Však spolu také oba nováčci sdíleli kancelář, do které Rádl přesunul ještě zkušeného obvodního inspektora první třídy Pavla Směju, aby tuhle dvojku mentoroval.

„Věci si stojí následovně,“ zahájil Rádl rozvážně výklad.

„Jde nám o to, aby si pachatel, nebo spíše pachatelé pořád mysleli, že o zbraních absolutně nic netušíme a vyšetřujeme pouze vraždu. Proto necháváme četníky z Čadce tuhle iluzi udržovat. Ti pátrají přímo po vrahovi.“

Do kanceláře mezitím vstoupil Blažek. Krátce pokynul Rádlovi na pozdrav, načež usedl ke svému stolu, kde se probíral poznámkami z neodmyslitelného notesu.

„Paralelně na případu dělá naše žilinská odbočka,“ věnoval Rádl opět pozornost Coufalovi. „Na rozdíl od četníků se prioritně soustředí na ty zbraně. Hledá politické vazby, tipuje překupníky, skladiště a tak podobně. Četníci jí zároveň informují o dosažených výsledcích. V případě průniku si věc přebíráme kompletně pod sebe.“

Nyní už tomu Coufal rozuměl, ale k naprosté spokojenosti mu zbývalo vyjasnit poslední nesrovnalost. „Smím vědět, co z toho vyplývá pro mě, pane vrchní inspektore?“

Rádlův obličej se rozjasnil od ucha k uchu: „Samozřejmě, pane kolego. Zítra ráno se vypravíte vlakem na Slovensko, přesněji do Čadce,“ sdělil ohromenému Coufalovi.

„Na nádraží vás bude očekávat inspektor Haščák ze žilinské odbočky.“ Rádl pobaveně sledoval zaskočeného Coufala, jenž se stále nestihl úplně vymanit z údivu. „Od něj dostanete podrobné informace, má celý případ na starosti. Pan ředitel rozhodl, že tam chce mít přímo někoho odsud z Prahy. Rozumíte, zbraně na faře, možné politické pozadí a všechno kolem. Zkrátka jde o citlivou patálii. Nic převratného od vás neočekáváme,“ řekl Honza. „Jednoduše budete sloužit jako naše oči a uši. Příležitostně pomůžete inspektoru Haščákovi konzultacemi a podle potřeby poskytnete podporu při vlastním vyšetřování. Hlavně všechno hlaste a nezapomeňte, že vyšetřování vede Haščák.“

Coufala obdržené informace dvakrát nenadchly. Štrachat se někam do řiti a dělat tam místňákům podržtašku mu příliš nevonělo, jenomže služba je služba. Odpustil si kyselý škleb a neutrálně se zeptal: „Kdy přesně odjíždím?“

„Přímý spoj do Čadce jede v sedm nula dva z Wilsonova nádraží,“ opáčil bryskně Rádl, načež hmátl do náprsní kapsy. „Tady máte lístek.“ Coufal s díky přijal jízdenku a po kratší konverzaci odešel zpět k sobě do kanclu.

„Nic převratného od vás nečekáme,“ připomenul doposud mlčící Blažek Honzovi jeho slova, když za Coufalem klaply dveře. „Člověče, to je, jako bys mu řekl, že je blbec.“

Rádl se rozmrzele ošil: „Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá. Onehdy jsem na chodbě zaslechl Coufalův rozhovor s Helebrantem. Víš, jak si mě pojmenovali? Starej!“ prozradil Rádl, poté co doktor Blažek potřásl hlavou. „Mě, kterému bude v květnu teprve osmatřicet. Neuvěřitelné!“

Tomáš se neubránil uchechtnutí. „Co chceš? Vždyť jim ještě není třicet.“

Rádl rezignovaně mávl dlaní a raději otočil tématickou stránku. „Co v České lípě se sudeťákama? Kdy už je budeme moct zakázat jako loni hakenkreuzlery? Vždyť je to de facto ta samá parta, ne?“

Blažek si rozpačitě přejel rukou přes bujnou kštici: „Jó, takhle jednoduché to nebude. Jdou na věci chytřeji.“

V otázce problémových německých stran stála Zpravodajská ústředna v nové situaci. V srpnu 1933 došlo k rozpuštění nacistické strany DNSAP, čímž aktivity hakenkreuzlerů v Československu načas ochably. Vedení strany navíc prozíravě uteklo za hranice, a hnutí tak přišlo o část vedoucích kádrů. Kruhy okolo šedé eminence tuzemských nacistů, doktora Huberta Wagenkellera, však už od zásahu proti nacistickému Volkssportu připravovaly plán B.

Nakonec se ti méně zdiskreditovaní hakenkreuzleři zapojili do příprav nového politického subjektu – Sudetoněmecké fronty domoviny.

U jejího zrodu v říjnu třiatřicátého roku otevření nacisté nestáli, alespoň oficiálně ne. Mnoho bývalých členů rozpuštěné DNSAP však do řad této formace vstupovalo. A Sudetoněmecká fronta domoviny je ochotně vítala. Přesto se však nedalo říct, že šlo o čistě nacistickou organizaci. Silný vliv si udržovalo takzvané autonomistické křídlo, které prohlašovalo, že na rozdíl od hakenkreuzlerů respektuje Československou republiku. Jako hlavní požadavek předkládalo plán autonomie pro české oblasti s převahou německého obyvatelstva. Právě autonomista Konrad Henlein, tělocvikář s částečně českými kořeny, Sudetoněmeckou frontu domoviny vedl.

„Oficiálně je není za co popotahovat,“ pravil Blažek.

„Ve vedení jim nesedí nikdo, koho bychom lízli při procesech proti Volkssportu nebo dé en es á pé. Hakenkreuzlerskou symboliku taky nepoužívají a to, co Henlein včera hřímal z tribuny, nijak protistátní nebylo. Spíš naopak.“

Blažek zalovil v papírech, načež začal Rádlovi předčítat z příslušné stránky: „Říkám jasně, že jsem s hitlerismem nikdy neměl a nemám nic společného. Německý nacionální socialismus končí pro nás na hranicích, stejně jako tam končí Sudetoněmecká fronta domoviny. Nejsme žádným pokračováním Jungovy a Krebsovy strany. My, sudetští Němci, musíme zdůrazňovat, že fašismus i nacionální socialismus ztrácí za hranicemi svých zemí přirozené podmínky existence.“ Tomáš Blažek zavřel složky: „Tohle je jasný distanc, Honzo, formálně není důvod k jejich perzekuci.“

Rádl si zamyšleně podepřel bradu: „Taktizuje, nebo fakt věří tomu, co říká?“

Tázaný se zatvářil neurčitě: „Zatím těžko soudit. Fakt je, že Henlein hakenkreuzlerskou minulost nemá a vždycky vystupoval jako autonomista. Ať je to, jak chce, buď si jistý, že ho pořádně proklepnu,“ ujišťoval Tomáš pevným hlasem, než znovu otevřel poznámkovník a pohroužil se do jeho obsahu.

Honza Rádl jej však pro tentokrát vyrušil: „Ty, Tome… a co Wagenkeller?“

Blažek neochotně zvedl hlavu od popsaných řádků:

„Ten je u nich už od založení. Jedna z důležitých postav nacistického křídla.“

Rádl spíše pro sebe letmo zamručel: „Jo…“

Po téhle informaci mu bylo jasné, jaký charakter tohle sudetoněmecké uskupení má. A pokud ještě nemá, Wagenkeller se jistě brzy přičiní, aby se to změnilo.

Table of Contents

Při krvi Kristově…