Přeložil:

MIROSLAV KOŠŤÁL

Ed McBain: Uloupená hvězda

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © Hui Corporation 2004

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2116. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Frumious Bandersnatch vydaného

nakladatelstvím Orion Books, Londýn v roce 2004

Český překlad © 2017 Miroslav Košťál

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0723-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0724-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Ed McBain

Uloupená hvězda (ukázka)

Nu, mám pro vás velké překvapení!

I tuto knihu věnuji své ženě,

Dragici Dimitrijevićové-Hunterové.

Město popsané na těchto stránkách je smyšlené.

Lidé i místa, všechno je fiktivní.

Pouze líčení policejní rutiny vychází ze zavedených

vyšetřovacích postupů.

1

Připlouvala po proudu, podobajíc se městu – množství ostrých světel, tvrdá, zlá muzika, vlajky třepotající se na lanech a zábradlích, padesát metrů ladných, elegantních křivek, nadupaných silou. Za pronájem té jachty i s dvacetičlennou posádkou zaplatil Barney Loomis šest tisíc dolarů. Další výdaje za pokrmy, nápoje a přítomnost sto dvanácti významných osobností hudebního průmyslu se blížily částce dvanáct tisíc dolarů. Přidejte honorář desetičlenné kapely, patnáct procent přirážky za obsluhu, 8,25 procenta městské daně a nakonec musel Loomis počítat s tím, že uvedení Pentlochňapa na hudební scénu přijde společnost Bison Records na nějakých pětadvacet táců. Ale výtěžek by mohl být i desetkrát vyšší, pokud se tohle cédéčko dostane do čela hudebních žebříčků.

Člun, vlastně loď nebo plavidlo či jak tomu říkali lidé od firmy Celebrity Yacht Cruises, když s nimi Loomis tu akci sjednával, nabral vybranou společnost svých slavných pasažérů u západního mola číslo 27, přímo u nového přístaviště v renovované Vyhlídkové zóně. Ta kocábka nebo loď…

Loomisovi se líbil výraz invazní člun.

„Rozjedeme invazi a půjčíme si na to invazní člun,“ řekl Tamar a ona mu vzrušeně zatleskala… inu jistě, je jí teprve dvacet a většinou se chová spíš jako teenager.

Oficiální prezentace nového alba začala v šest hodin večer při koktejlech na kapitánském můstku u stolů vyzdobených růžemi, jejichž červeň přesně odpovídala barvě masky rudého netvora zobrazeného na obalu desky a ladila s mahagonovou deskou baru, jakoby náhodně posetou množstvím kompaktních disků a magnetofonových kazet, rozdávaných zdarma. Obálky všech verzí alba zobrazovaly Tamar ve stejně sporém odění, jaké měla na sobě v reklamním klipu, vysílaném minulý večer současně na kanálech MTV, VH1, BET a WU2. Oblečená jen v potrhaných šatečkách, jejichž dolní cípy jako by někdo násilím odtrhl, zmítala se ve spárech svalnatého černošského tanečníka s obrovskou rudou maskou na obličeji, v níž připomínal jakousi bájnou, oheň chrlící příšeru – onoho Pentlochňapa z názvu titulní skladby –, který ji zvedal ke své zející tlamě. Ona se vzpouzela a skrze rozedraný horní díl šatů jí téměř prosvítala bělostná ňadra.

„Je to jako z King Konga,“ řekl jí Loomis.

„Z jakého Konga?“ nechápala – žádný z těch filmů nikdy neviděla, inu, je jí přece teprve dvacet.

Po mahagonovém schodišti se shromáždění hosté odebrali do salonu na hlavní palubě, kde se mezi předkrmy objevily i čerstvé ústřice (přestože už bylo čtvrtého května, jenž nepatří k měsícům s hláskou „r“ v názvu, kdy – podle legendy o měsících s hláskou „r“ v názvu – lze ústřice konzumovat bez rizika[1]), rýžové koláčky s liškami a humrem se šlehačkou, pažitkou a lanýži a lososová pěna s hranolky a pórkem. K večeři se podával nejprve salát mesclun s ořechy, sýr Stilton s brusinkami a potom buď grilované kuře na estragonu, nebo smažený losos s hořčicí, obojí s horkým chřestem. Jako moučník připravil šéfkuchař čokoládový krém s vanilkovým přelivem a malinami. K jídlu se pil merlot nebo chardonnay. Na přípitek šampaňským mělo dojít později večer, až Tamar zazpívá titulní píseň nového alba.

1 V angličtině (a francouzštině – zmíněná zásada pochází z Francie) se hláska „r“ nevyskytuje pouze v pojmenování teplých měsíců května, června, července a srpna. Poznámka překladatele.

Barney Loomis byl mohutný chlap a svých rozměrů nedosáhl náhodou. Navršil si na talíř pořádnou hromadu a konzumoval večeři očividně s chutí, naslouchaje hovoru kolem sebe, připraven zachytit každý signál, který by k němu dolehl ze shromážděného davu. Na mogula ze světa nahrávacích společností – rád o sobě uvažoval jako o mogulovi – byl oblečen vcelku konzervativně v kávově hnědém kašmírovém sportovním saku s kalhotami o odstín tmavšími a v béžové sportovní košili s rozhalenkou, odhalující zlatý řetízek na krku. Měl tmavé vlasy, mírně rozježené, a hnědé oči. Nosil zašpičatělou bradku stejné barvy jako vlasy, ale prokvetlou několika bílými vousy, což mu dodávalo – jak se domníval – důstojné, poněkud profesorské vzezření.

Zatímco člun zamířil proti proudu řeky Dix, proplul pod mosty mezi spojující Isolu s Calm’s Pointem a Majestou, proklouzl kolem ostrova Cavanaugh a exkluzivního Cavanaugh Clubu, otočil se, vrátil se zpátky na hlubokou vodu a znovu zamířil k centru města po proudu řeky Harb. Diskžokej začal přehrávat písničky z prvního alba Tamar Valparaisové. Řeč se točila výlučně kolem Pentlochňapa a báječného videoklipu, díky němuž singl vyskočí do čela všech žebříčků – aspoň Loomis v to doufal, velice doufal. Na obloze jasně zářily hvězdy a měsíc.

Všude kolem zněla hudba.

Několik statečných se odvážilo na taneční parket.

Dnes měl Ollie první schůzku s Patricií Gomezovou.

Panečku, vypadala za všechny prachy.

Poprvé měl možnost obdivovat její ženské půvaby v uniformě, v modrém, na míru ušitém oděvu, velmi příjemně zvýrazňujícím její živou postavu, ach, ano. Jenže když byla v uniformě, nosila dokonale naleštěné nízké černé boty s gumovými podrážkami. A dlouhé černé vlasy mívala vyčesané nahoru a stěsnané pod čepicí, nepoužívala rtěnku ani oční stíny a u pravého boku nosila devítimilimetrovou pistoli značky Glock.

Avšak dnes večer…

Ve vonném, svěžím večeru o první májové sobotě…

Patricia Gomezová měla na sobě přiléhavé červené šaty s dlouhým rozparkem na stehně a s hlubokým výstřihem. Dnes večer si Patricia Gomezová rozpustila své havraní vlasy k ramenům a celkový dojem ještě zdůrazňovaly rudé náušnice o průměru deseticentu po obou stranách její nádherné tváře. Dnes večer si Patricia Gomezová nalíčila rty lesklou červenou rtěnkou stejně zářivé barvy jako její šaty a tmavomodré oční stíny ji učinily svůdnou a sexy. Vypadala jako Španělka, jako nějaká seňorita, sestupující po dlouhém schodišti z tepaného železa ve filmu o hrdinech a banditech. Dnes večer si Patricia Gomezová obula naboso červené saténové páskové střevíčky, v nichž vypadala vyšší než na metr sedmdesát, což, jak ji Ollie ujistil, byla pro ženu ideální výška.

A ze všeho nejlepší bylo, že Patricia Gomezová spočívala v jeho náručí a tančili spolu.

Detektiv první třídy Oliver Wendell Weeks byl zatraceně dobrý tanečník, i když to o sobě říkal jenom on sám.

Pro jejich první schůzku vybral podnik jménem Billy Barnacles, hnízdící na samém břehu řeky Harb ve čtvrti North Side. Měli tam vynikající mořskou kuchyni – předevčírem večer se jí zeptal, jestli má mořskou kuchyni ráda – a výhodou byla i živá hudba a taneční parket pod hvězdami přímo nad řekou. Kapela si říkala Říční krysy…

Ollieho napadlo, jak se asi jmenují, když hrají na místě vzdálenějším od řeky, jenže oni tady hráli odjakživa a popravdě řečeno kapelník Arnie Cooper byl bratrem Billyho Coopera, jemuž podnik Billy Barnacles patřil, ale to byl zase jiný příběh.

Kapela hrála hudbu všeho druhu a na všechno se dalo tančit. Dixieland z dvacátých let, swing ze třicátých a čtyřicátých a doowop z padesátých let, rockové písničky, původem od šedesátých let až po dnešek, a dokonce tu a tam nějaký ten rap pro potěšení hrstky černošských zákazníků, kteří se z Diamondbacku zatoulali kousek dál od středu města. Olliemu nevadilo tančit na stejném parketu s „barevnými občany“, jak si někdy sami říkali, pokud se chovali slušně. Potíž s většinou černochů – Ollie dával přednost tomuto staromódnímu označení, protože věděl, že je tím vždycky naštve – spočívala v tom, že se jen málokdy dokázali chovat slušně. Považoval to za do nebe volající ostudu, a proto se také snažil, co mohl, aby jich po ulicích chodilo co nejméně.

Jenže dnes byla sobota večer a on neměl čas rozjímat nad problémy tak velké, pestře osídlené metropole, jakou je toto město, ach, ano. Považoval za chvályhodný projev své sociální přizpůsobivosti, že nikdy nehovoří o policejní práci při večeři, a nemluvil o ní ani teď, když se s Patricií čile a ladně vznášeli po parketu při tónech živého aranžmá skladby Svatí pochodují, další položky z repertoáru Říčních krys.

Pohled na Ollieho na tanečním parketu dokonale připomínal Hodinový tanec hrochů z Fantasie[2], až na to, že Olliemu scházela sukénka pro baletky. Zato měl oblek z tmavomodrého tropika, zakoupený v L&G, což byla zkratka pro Lewise a Gregoryho, dva bratry – doslova i v přeneseném slova smyslu –, kteří měli obchod na Chase Street v osmaosmdesátém revíru, kde on i Patricia pracovali. Ollie tam byl častým zákazníkem. Měl sice podezření, že polovina zboží v obchodě L&G spadla z korby náklaďáku, čili byla ukradena, ale potřeboval-li člověk značkové oděvy se slevou, platila zásada „Kdo se moc ptá, moc se dozví“. Ollie v tom obleku vypadal mnohem štíhlejší, než skutečně byl, což znamenalo, že nepřipomínal tank, ale jen obrněný transportér, abychom upustili od těch hroších přirovnání, ach, ano, moji milí. Kromě toho měl na sobě bílou košili s červenou vázankou, což v kombinaci s modrým oblekem působilo vlastenecky a navíc barva odpovídala i Patriciiným šatům – tedy barva jeho kravaty.

2 Fantasia – hudební film Walta Disneye. Poznámka překladatele.

Na tlusťocha…

Ollie věděl, že někteří lidé v tomto městě mu říkají „Špekoun Ollie“, i když mu to nikdo neřekl do očí, což považoval za projev respektu. Kromě toho by jim zpřerážel pazoury. On se nikdy nepovažoval za tlustého. Rozložitý, to ano, mohutný, to jistě.

Na člověka tak rozložitého a mohutného, který navíc právě dováděl na tanečním parketu, se Ollie velmi málo potil. Měl za to, že to nějak souvisí se žlázami. Všechno v životě tak či onak souvisí se žlázami.

Otočil Patricii zprudka tam a zase zpátky. Skladba vrcholila. Ollie k sobě Patricii přitiskl tak blízko, jak jen mu to břicho dovolilo.

„Nejúspěšnější videoklipy jsou vždycky o šoustání,“ vykládal Loomisovi Todd Jefferson. „Každý kluk by se chtěl otírat Britney o pupík a kdejaká žába touží zmáčkout Usherovi ptáčka mezi kozičkama. Je to docela jednoduché.“

Loomis s ním v podstatě souhlasil, ale byl by si přál, aby místo o Britney Spearsové mluvil o Tamar Valparaisové. Pokud šlo o Ushera, za toho by nedal ani zlámanou grešli a za jeho ptáčka už vůbec ne.

„Na nejlepších klipech jsou vždycky hoši a děvčata ve spodním prádle,“ tvrdil Jefferson. „Bílí kluci si potrpí na nohaté černé holčiny v průsvitných kalhotkách. A černí chlapi se rádi podívají na kozatou bělošku v malinké podprsence. Na tenhle černo-bílý mix je vždycky dostanete.“

Todd Jefferson sám byl také černý, i jeho žena byla černoška, ale říkalo se o něm, že má bílou milenku. Loomis soudil, že asi ví, o čem mluví.

„Vezměte si třeba J. Lo,“ pokračoval Jefferson. „Ta to znala z obou stran. Ve filmu sjížděla bělouše a ve skutečném životě šukala se staroušem P. Diddym. Ta vaše holčička by od ní měla vzít pár lekcí.“

Loomis pochopil, že mluví o Tamar.

Holčička.

S podprsenkou číslo tři.

Pěkná holčička.

„Vzhledem k tomu, že je to Hispánka a tak.“

Loomis věděl, že tohle je pravda jenom zčásti. Tamařin otec byl Mexičan, po něm zdědila ty oduševnělé hnědé oči, ale matku měla ruského původu, odtud její blond vlasy, jimž jen trochu pomohla lahvička Miss Clairol. Jižní původ byl mocnou zárukou přízně hispánského obecenstva. Ale Pentlochňap měl přitáhnout i příznivce z druhé strany plotu. Všechny ty mladé Anglosasy, planoucí srdcem i duší pro Britney. Když neuspějí…

„Víte, málokterá zpěvačka dokáže to, co uměla J. Lo,“ vykládal Jefferson. „Před ní to uměli jenom Boyz II Men.“

Loomis nechápal, o čem to sakra mluví. O šoustání s bělochy ve filmech? Nebo s černochem ve skutečném životě?

„Tři prvotřídní hity, které se držely na žebříčku Billboard Hot 100 přes pět týdnů,“ pokyvoval Jefferson hlavou. „J. Lo to dokázala s písničkou Ain’t It Funny. A tuhle dámu musí ta vaše holčina překonat, kamaráde.“

„Doufáme, že prorazíme na první místo žebříčku se singlem s titulní skladbou Pentlochňapa,“ odtušil Loomis.

„Mimochodem,“ zajímal se Jefferson, „má to něco společného s její kočindou? Myslím název toho alba.“

„Ne,“ odvětil Loomis. „Jak vás napadlo…?“

„Protože to zní trochu pornograficky, víte? Pentlochňap? Zní to, jako by se celá tlupa rockerů sápala po jejím prádle. Pentle, chápete? A chňap, rozumíte? Pentlochňap. Víte, jak to myslím?“

„Ne, tak jsme to nemysleli.“

„Pamatujte, že na tom by nebylo nic špatného,“ vysvětloval Jefferson, „na takových asociacích. Souvisí to s tím, o čem jsem mluvil před chvílí. Že klipy jsou především o sexu. Rozdává si to ta vaše holka s někým na tomhle videoklipu?“

Loomise rozladilo, že Jefferson se na tu zatracenou věc ještě ani nepodíval. Výkonný ředitel WU2, čtvrté největší televizní společnosti v zemi, a ještě se na ten nový klip ani nemrknul.

„Ano,“ odpověděl Loomis. „Rozdává si to se vzteklitým Pentlochňapem.“

„Aha,“ zahuhlal Jefferson.

„To je ten velký černý chlap s maskou,“ dodal Loomis.

„Tohle znamená Pentlochňap? Velký černý chlap? Protože já jsem taky velký černý chlap, a ještě nikdy mi nikdo neřekl Pentlochňape. Ani nijak podobně.“

„Ne, s černou kůží to nijak nesouvisí.“

„Tak s čím to souvisí?“ naléhal Jefferson. „Protože, abych se přiznal, člověče, ten váš Pentlochňap je pro mě záhada.“

„Je to slovo, které vymyslel Lewis Carroll.“

„Kdo to je? Umělecký ředitel Bisonu?“

Bison byla Loomisova značka. Jeho uměleckým ředitelem byl muž jménem Carl Galloway, kterého Loomis přetáhl od firmy Universal/Motown, kde řídil oddělení uměleckého rozvoje. To by měl přece Jefferson vědět. Je ředitelem WU2, pomyslel si Loomis, a neví, že Lewis Carroll je anglický spisovatel a žádný zpropadený umělecký ředitel Bisonu. Zatracenej chlap!

„Lewis Carroll napsal Alenku v říši divů,“ řekl Loomis.

„Á, to bylo pěkné. Hezký film,“ opáčil Jefferson. „Disney, že ano?“

„Ne ten film,“ opravil ho Loomis. „Tu knihu. Tu, co se v ní píše o Tlachapoudovi.“

Jefferson na něj nechápavě pohlédl.

Loomis spustil:

„Střez se, střez Tlachapouda, milý synu,

má tlamu zubatou a ostrý dráp.

Pták Zloškrv už se těší na hostinu,

vzteklitě číhá na tě Pentlochňap!“

„Vzteklitě, hm?“ zabručel Jefferson. „Stejně mi to připadá trochu jako pornografie.“

„Na čokoládě je cosi absolutně oplzlého,“ tvrdila Patricia.

Nimrala se v dvojité porci čokoládové pěny, kterou si objednala. Ollie právě konzumoval druhý řez jahodového dortu. Hudba hrála melodii, v níž Patricia poznala písničku z prvního alba Christiny Aguilerové. Jmenovala se When You Put Your Hands On Me, a byla o dívce, která se celá rozklepe, když na ni její chlapec sáhne. Byla to velmi vášnivá skladba a zdálo se, jako by ji Christina složila sama, podle vlastní zkušenosti, jenže ji nejspíš nesložila. Bývaly doby – ještě předtím, než se dala k policii –, kdy Patricia toužila stát se rockovou zpěvačkou jako Christina Aguilerová. Všechny mladé hispánské dívky ve městě toužily být zpěvačkami jako Jennifer Lopezová nebo Christina Aguilerová. Ale byl tu jeden problém: Patricia měla hrozný hlas. Dokonce i její matka uznávala, že je příšerný.

„Moje sestra byla loni v Austrálii na takové okružní cestě,“ vyprávěla Patricia. „A… už si nevzpomínám, v kterém to bylo městě…“

„Vy máte sestru?“ zeptal se Ollie.

„Mám dokonce dvě sestry. A také bratra. Moje starší sestra jela do té Austrálie se svým mužem a… myslím, že Adelaide…“

„Tak se jmenuje vaše sestra?“

„Ne, tak se jmenovalo to město. Aspoň myslím, že ano. Dala si tam čokoládový dezert. Prodávají je tam v obchodě, víte? A jmenoval se ‚Čokoládová flundra‘. Není to úžasný název?“

„Báječný,“ souhlasil Ollie. „Čokoládová flundra. Dokonalé. A jak se jmenuje vaše sestra?“

„Ta, co byla v Austrálii?“

„Nu, ano. Vlastně obě.“

„Jmenuje se Isabella. A ta druhá, moje mladší…“

„Neříkejte.“ Olliemu málem z vidličky spadlo sousto dortu.

„Co je?“ nechápala Patricia.

„Tak se jmenuje i moje sestra!“

„Ale dejte pokoj!“

„Vážně. Tedy, nejmenuje se Isabell-a, ale Isabell-e. Ano.“

„Co tomu říkáte?“ usmála se Patricia.

„A jak se jmenuje ta druhá?“

„Proč? Máte snad taky dvě sestry?“

„Ne, jenom jednu. Ale jsem zvědavý.“

„Enriqueta. To znamená Henrietta.“

„Víte, co znamená Patricia?“

„Nu… řekla bych, že to v angličtině i ve španělštině znamená totéž.“

„Já vím, co to znamená,“ zubil se Ollie vědoucně.

„Jak můžete vědět…?“

„Vyhledal jsem si to.“

„Přestaňte!“

„Znamená to ‚šlechtična‘. Je to z latiny.“

„Bez legrace?“

„Tak jsem to našel v knize.“

„Páni,“ vzdechla Patricia.

„Myslím, že se to pro vás hodí,“ mínil Ollie. „Nedáte si ještě trochu té pěny?“

Kdyby ty tři osoby ve člunu najala ústřední castingová společnost, dostaly by typová označení Fešák, Kráska a Křupan.

Fešák řídil člun.

Jmenoval se Avery Hanes.

Vysoký zamračený mužský s tmavými vlnitými vlasy a tmavohnědýma očima, svalnatý – ne proto, že by byl někdy ve vězení, ale prostě proto, že pravidelně posiloval. Stejně jako ostatní dva měl i Avery na sobě černé džínsy, černé tričko a černé sportovní boty. Později v průběhu večera si nasadí jednu z masek. Prozatím se však těšil z mírného májového větříku, vanoucího od zádě, který mu cuchal vlasy a laskal tváře jako polibkem. Avery kdysi pracoval u telefonní společnosti a potom prodával elektroniku u firmy The Wiz. Později dostal místo v obchodě Lorelei Records na St. John’s Avenue. Tahle dnešní prácička s tím tak trochu souvisela.

Kráska byla Averyho přítelkyně.

Vysoká asi metr šedesát osm, kolem čtyřiadvaceti let, s rezavými vlasy, zelenýma očima a pihovatou tváří. Měla pružnou štíhlou postavu a na večerní akci si oblékla stejné černé kalhoty, boty značky Reebok a tričko bez podprsenky. Jmenovala se Kellie Morganová a její přítomnost měla této plavbě dodat zdání příjemné vyjížďky po řece, jejíž účastníci nemají vůbec žádné zlé úmysly. Byla tu proto, že pěkná tvářička dokáže rozptýlit i ty nejčernější obavy. Byla zde, protože ji Avery přesvědčil, že to bude hračka, v úterý touhle dobou všechno skončí a není čeho se bát, jelikož všechno je naplánované na minutu přesně, nikomu se nic nestane, a až bude po všem, čeká na ně čtvrt milionu dolarů, o které se oni tři rozdělí.

Křupan měl rozježené blond vlasy, jasně modré oči a na očích kontaktní čočky. Na pohled vypadal jako účetní z malé soukromé firmy, jenže ve skutečnosti byl bývalý trestanec. Teprve před pěti měsíci a několika dny ho propustili z vězení, kde si odpykával trest za loupež prvního stupně, což je trestný čin třídy B s trestní sazbou do dvaceti let odnětí svobody. Neznamenalo to ovšem, že by Calvin Robert Wilkins nebyl dost chytrý. Znamenalo to jenom tolik, že ho chytili. Nebyl tak chytrý jako Avery, ale to ani neměl zapotřebí. Dařilo se mu báječně až do té smolné chvíle tehdy večer po přepadení banky, kdy při útěku píchnul pneumatiku. Pokusil se ujet i s prázdným kolem, ale guma se rozpadla na kusy a on najednou ujížděl po ráfku, jiskry lítaly, policajti ho dohonili, a než se nadál, štěstí ho totálně opustilo a on se ocitl v lapáku s přiděleným číslem. Z Miramaru ho propustili na podmínku krátce přede Dnem díkůvzdání. Skoro do Vánoc potom myl nádobí v lahůdkářství na Carpenter Avenue. Potom si našel místo v obchodě Lorelei Records, kde se seznámil s Averym.

Plavili se na osmimetrovém člunu značky Rinker s motorem Bravo Two o výkonu tři sta dvacet koňských sil. Dala se z něj vymáčknout maximální rychlost skoro sedmdesát kilometrů v hodině. Na zádi byla i kabina s rozměrnou matrací a sedací souprava v jídelně se dala přeměnit na dvojité lůžko, ale oni neměli v úmyslu ve člunu spát.

Pokud dnes večer všechno proběhne podle plánu, již v úterý večer touhle dobou se všichni uloží do svých vlastních postýlek.

Půjde-li všechno podle plánu.

Tom Whittaker byl programovým ředitelem rozhlasové stanice WHAM. Právě vysvětloval Harrymu Di Fideliovi, viceprezidentovi společnosti Bison Records pro rozhlasový marketing, že jeho stanice se nedávno musela zabývat otázkou, zda se zaměřit na ještě mladší publikum, anebo i nadále pokračovat se společnou cílovou skupinou matek a dcer.

„Nebylo to snadné rozhodování,“ vykládal Whittaker. „Jak se neustále zrychluje tempo hudby, najednou se nám nabízí obecenstvo zajímající se o pop pro teenagery a o hip-hop.“

„A jak tedy chcete pokračovat?“ zeptal se Di Fidelio.

„Nu, hodláme i nadále vysílat především pro věkovou skupinu od pětadvaceti do čtyřiatřiceti let. Ale v uplynulém měsíci jsme náš záběr rozšířili i na posluchače od osmnácti do čtyřiadvaceti let. Snažíme se zbavit té dosavadní charakteristiky rádia pro třicetileté a starší. Chceme, aby nás posluchači vnímali spíš jako dynamickou stanici pro mladé.“

„To dává smysl,“ uznával Di Fidelio a hned se pustil do práce, za kterou v Bisonu dostával plat. „My se domníváme, že Tamar si najde početné obecenstvo jak mezi třicátníky, tak i u mladších posluchačů. Její rozsah v tomto ohledu je, dá se říct, univerzální.“

„Ach, ano, je úžasná,“ připustil Whittaker, hltaje druhou porci čokoládového krému s vanilkovým přelivem a malinami. „Ale snažil jsem se vysvětlit, Barry… smím vám říkat Barry?“

„Harry. Jmenuju se Harry.“

„Harry, správně, chtěl jsem vám jenom vysvětlit, že jsme se jenom rozhodli přehodnotit své cíle. Mnoho z největších čtyřiceti stanic se usilovně snaží vnutit své produkty dětem i rodičům a výsledkem je všeobecný zmatek. Na Rádiu 180 jsme svůj záběr spíš rozšířili, než abychom ho radikálně změnili, a opravdu jsme dokázali získat lepší rating u té části posluchačů, kteří se touží cítit mladší nebo prostě chtějí poslouchat totéž co jejich děti.“

„Pentlochňap by měl oslovit ty i ony,“ mínil Di Fidelio.

„Ale jo, je báječná. Na naší stanici se určitě dočká stovek repríz.“

Pokud snad většina toho, co Whittaker říkal, zněla jako totální pitomost, tak jenom proto, že to totální pitomost byla. Věděl to Whittaker, věděl to Di Fidelio a – s výjimkou posádky, číšníků a černošského tanečníka, který měl dnes večer při Tamařině písni sehrát úlohu Pentlochňapa – vůbec všichni na téhle naparáděné lodi věděli, že čtyřicet nejvýznamnějších stanic a rádia specializující se na rockovou hudbu dostávají zaplaceno od výrobců desek a v některých případech i od samotných interpretů, jejichž skladby vysílají.

A navíc tento postup, známý pod heslem „Ty zaplať, my zahrajeme“, byl naprosto legální, pokud dotyčná stanice ve vysílání uvedla, že dostala zaplaceno. Obyčejně moderátor jenom utrousil: „Tuto skladbu vám přináší Bison Records.“ Whittaker i Di Fidelio věděli, že v hudebním průmyslu se točí dvanáct miliard dolarů ročně. A také věděli, že víc než polovinu trhu ve Spojených státech kontrolují pouze tři rozhlasové společnosti. V celé zemi existovalo deset tisíc – jen si to představ, Mařenko – deset tisíc komerčních rozhlasových stanic, a výroba hitů a prodej nosičů nahrávacích společností závisely asi na tisíci z nich. Každá z tohoto tisíce stanic přidávala na seznam hraných skladeb asi tři nové položky týdně.

A nyní na scénu vstupuje reklamní agent.

Zaměstnává ho nahrávací společnost. Dostal zaplaceno za každý song, který se mu podařilo protlačit do některé z největších čtyřiceti stanic nebo do rockového rádia. Průměrná cena za reklamu byla tisíc babek, ale jeho honorář mohl vystoupat až k pěti či deseti tisícům dolarů. Záleželo na tom, jak početné posluchačstvo ta která stanice měla. Celkem takový agent obdržel za své služby kolem tří milionů dolarů týdně.

To je pěkná spousta zeleného lupení, zlato.

Whittaker, jakož i Di Fidelio a každý, kdo měl co dělat s Bison Records a s WHAM – „Rádiem 180 na vaší stupnici!“ –, věděl, že Arturo Garcia od reklamní agentury Instant Prompt Inc. uzavřel s firmou WHAM dohodu, která stanici zaručovala roční příjem z plateb za reklamu ve výši tři sta tisíc dolarů, pokud se produkty inzerujících zákazníků pravidelně dostávaly na seznam hraných skladeb. A kromě toho, za jistých zvláštních okolností…

Vezměte si například tohle první album Tamar Valparaisové, Pentlochňapa. Díky Carrollovým originálním veršům (které mnoha teenagerům zajisté připomenou hip-hopové odrhovačky) a díky důrazné, jednoduché Tamařině melodii o pěti tónech (v níž mnoho teenagerů zajisté objeví sexuální podtón) by se titulní skladba – ach, dej, milý bože, ať se to stane – mohla dočkat stejného úspěchu jako Songs in A Minor Alicie Keysové, jejíhož prvního alba se v prvním týdnu prodalo víc než 235 000 kopií, čímž se dostala na první místo v žebříčcích Billboard Top 200 Album Chart a R&B Album Chart, dej bože, ať to tak dopadne!

Ale čistě pro případ, že by bůh neslyšel a kýženému výsledku nepomohly ani legalizované úplatky, společnost IPI (pamětliva svého hesla „Roztáčíme kulaté stříbro“) vyplatila WHAM – i každé z ostatních čtyřiceti největších stanic v zemi – bonus ve výši pět tisíc dolarů za padesát repríz Pentlochňapa, odvysílaných v prvním týdnu. Vycházelo to zhruba na sto dolarů za jedno přehrání a to už je spousta stříbra, panečku.

Mírně řečeno, na úspěchu toho alba záviselo až příliš mnoho.

Mezitím se v hlavním salonu River Princess Tamar Valparaisová převlékala do svého skrovného kostýmu.

Od jedenáctého září a zejména od doby, kdy FBI začala vydávat vágní varování ohledně teroristických útoků bez jakékoliv přesnější informace o tom, kde by k nim mělo dojít, udržovalo policejní ředitelství vysoký stav pohotovosti pro případ ohrožení městských mostů. V přístavní policii sloužilo 143 mužů a čtyři ženy na dvaceti plavidlech městské flotily o délce od šesti do sedmnácti metrů. Nejmocnějším trumfem tohoto útvaru byl nový, dvanáctimetrový člun s maximální rychlostí přes šedesát kilometrů v hodině, což byl dvojnásobek rychlosti starších plavidel flotily. Policejní ředitelství nedávno zakoupilo čtyři takové čluny po 370 000 dolarech za kus. K úlevě daňových poplatníků z celého města měly tyto lodě vydržet dvacet let.

Ještě nedávno by měl seržant Andrew McIntosh přes modrou uniformu sice navlečenou stejnou oranžovou záchrannou vestu, ale na palubní desce by neležela poloautomatická puška Ruger Mini-14. Takové se braly s sebou jen na protidrogový zátah. Takové pušky a také dvanáctky brokovnice. Dnes, kdy se to po celém světě jenom hemží samými šílenci, byly těžké zbraně na každé plavbě de rigueur, jak se říká ve starém Glasgowě, krásném skotském městě, odkud se McIntoshova babička přistěhovala do Ameriky.

McIntoshovi bylo dvaapadesát a řídil čluny přístavní policie už dvaadvacet let. Předtím jezdil na pronajatém rybářském člunu v Calm’s Pointu. Když tehdy pozoroval policejní čluny zajíždějící do přístaviště, napadlo ho, proč by on měl, hergot, pořád jenom vozit ožralé rybáře po průlivu sem a tam. Nakonec si řekl: Proč to nezkusit? Týden nato už absolvoval přijímací zkoušku u policejního sboru a okamžitě po vyřazení z akademie požádal o umístění k přístavní policii.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

1