Prolog

Loď se třpytila ve svitu hvězd — zlatá, jantarová a snová — s křídly jako holubice v rozletu. Čekala trpělivě na svých třech nosnících, nástupní rampu měla vysunutou a iontové motory jen žhnuly.

Raymond Balfour vyrazil napříč prostornou halou směrem k doku a uvědomil si, že je to ta nejkrásnější loď, jakou kdy viděl. Už jich za svůj život vlastnil nespočet — některé z nich dostal darem, jiné si koupil sám a každá z nich pro něj byla výjimečná — ale tato, tato byla naprostý unikát.

Tak zaprvé byla sestrojena na zakázku. To se také pěkně podepsalo na ceně. Všechny kosmické lodě sice provětrají kapsu, ale co teprve, když si ji necháte zhotovit na míru v soukromých hangárech na Dálné stanici! Zadruhé sloužila určitému účelu — nebyla to žádná výletní loď (i když by se Balfour nemohl zlobit na nikoho, kdo by si ji na první pohled spletl s luxusním korábem pro boháče). A zatřetí s ní zamýšlel jistou misi — průzkumnou výpravu, která ho dovede až za hranice známého vesmíru.

Když Balfour došel k přistávací plošině, zastavil se. Loď se nad ním vzpínala, jako by se už nemohla dočkat chvíle, kdy konečně vzlétne. Stříbrným písmem měla do třpytivé přídě vyvedené jméno: Alexandrie. Balfour jí jméno zvolil sám — znamenalo pro něj bystrost, smělost a odvahu čelit čemukoli, co ho na cestách může potkat.

Byla dokonalá.

Za Alexandrií se skvělo hvězdné pole protnuté šarlatovým pruhem prastaré supernovy. Za ním ležel okraj vesmíru. A za ním… neznámo.

Balfour se samým rozčilením rozechvěl.

„Pokud dovolíte, pane,“ ozval se zdvořile mohutný hranatý servisní robot. Uctivě se poklonil, ale přesto se nad Balfourem tyčil jako věž.

„Copak, Truggu?“

„Výzkumný tým už je shromážděn, pane. Loď je připravena k odletu.“

Balfour přikývl. „Já vím, Truggu. Já vím. Jen si ještě chci vychutnat tento okamžik.“

Trugg se napřímil a trpělivě prohlásil: „Velmi dobře, pane.“

Balfour se hladovýma očima zahleděl na dlouhé, jantarové linie a hladký, zlatý trup lodi. „Pověz mi něco, Truggu. Když se podíváš na Alexandrii, co vidíš?“

„Kosmickou loď, pane.“

„A víš, co vidím já?“

„Kosmickou loď, pane?“

„Vidím dobrodružství!“

„Velmi dobře, pane,“ odpověděl Trugg. „Smím navrhnout, abychom se přidali k naší výpravě? Profesorka Ventová je už celá nedočkavá.“

„Jdete pozdě,“ poznamenala profesorka Tabita Ventová. „Měli jsme odlétat už před hodinou.“

Raymond Balfour vystoupal po nástupní rampě Alexandrie a věnoval jí svůj oslnivý, miliardářský úsměv. „Klídek, profesorko! Anebo vám smím říkat Tabito?“

„Většina lidí mi říká Tibby,“ opáčila. „Tabita je trochu jazykolam.“ Byla stejně vysoká jako Balfour a i podobného věku — možná o trochu starší. Těžko říct, poněvadž Balfour si mohl dovolit i ty nejnovější omlazovací kúry. Nejspíš má i podíl na Spectroxu, pomyslela si Tibby, možná mu ale křivdí — nebyla zrovna v nejvlídnějším rozpoložení. V tu chvíli si totiž uvědomila, že má na sobě týden staré maskáče a vlasy stažené do culíku. Právě se vracela z vykopávek v Malém voze, zatímco Balfour vypadal, jako by se právě vracel z kosmetického salonu.

Balfour vesele zamával na malou skupinku výzkumníků, která postávala za ní. „Nazdárek vespolek. Jsme všichni připraveni?“

Všichni řekli, že ano.

„Měl jste tu být už před hodinou,“ zopakovala Tibby. Navzdory tomu, že právě ona byla vedoucím výzkumného týmu (přinejmenším to tak stálo ve všech dokumentech), některé ze svých kolegů sotva znala. Přesto však cítila, že má povinnost mluvit jejich jménem. „Nechal jste můj tým čekat. I posádku jste nechal čekat. Mě jste nechal čekat!“

Balfour jí věnoval úsměv člověka, kterému dochvilnost nikdy příliš neříkala.

Jeho velký servisní robot se vyškrábal s rachotem po nástupní rampě, a než vstoupil do přechodové komory, musel se sklonit. Nesl s sebou spoustu drahých zavazadel.

„To rovnou odnes ke mně do kabiny, Truggu,“ pobídl ho Balfour.

„Dobrá, pane,“ odpověděl robot a pomalu vykročil kupředu. „S dovolením, madam.“

Tibby nezbývalo než ustoupit stranou. „Skutečně potřebujete tolik kufrů?“ odtušila s povzdechem. „Přece máme cestovat nalehko — jsme na vědecké výpravě, ne na dovolené.“

„To je mi víc než jasné, profesorko. Přece jen platím celou expedici z vlastní kapsy.“

Balfour se sice nepřestal usmívat, ale Tibby se rozhodla ho dál nepokoušet. „No, ano, to víte, že jsme vám nevýslovně zavázáni, pane Balfoure. Jen na tuto příležitost čekáme celou věčnost a už jsme celí netrpěliví.“

„Vůbec si nemusíte dělat starosti,“ prohlásil Balfour. „Promluvil jsem si s kapitánem kosmodromu. Dopřeje nám tady v doku ještě trochu času, než se vydáme na cestu.“

„Ale moji výzkumníci jsou všichni tady. A vy už také a loď je připravena k odletu. Vážně se tu ještě musíme zdržovat?“

Balfour se podíval zpět k nástupní rampě Alexandrie, jako by očekával příchod někoho dalšího. „Prosil bych ještě o minutku, dvě strpení. Čekáme ještě na poslední členy našeho týmu.“

„Ale ten už je celý tady!“ zvolala Tibby podrážděně. „Už nikdo jiný nechybí!“

„Omlouváme se za zpoždění,“ zvolala v tu chvíli velmi pohledná mladá žena a ve dveřích se zastavila. Lapala trochu po dechu — zjevně musela dobíhat.

„Kdo pro všechno na světě jste?“

„Jmenuju se Clara,“ odpověděla žena. „A tohle je Doktor.“

Objevil se vysoký, poněkud přepadlý muž s nezkrotnou, šedivou hřívou. „Dobrá,“ pronesl a zpražil všechny přítomné chladným, pronikavým pohledem. „Už jsem tady, můžeme začít. Doufám, že jste všichni připraveni se bát!“

Kapitola

1

O půl hodiny dříve Clara Oswaldová právě končila ve škole. Po dvou hodinách s tou nejpaličatější, nejvzpurnější třídou puberťáků, kterou kdy učila, jí pekelně třeštila hlava. Přesto však přivítala uši rvoucí cinkot posledního zvonění.

Vyhlídka na večer strávený známkováním maturitních prací ji uklidňovala. Doma má aspoň klid. Žádné vyrušování, žádné ustavičné žvanění, žádné pokřikování, žádné školní zvonění… jen hrnek čaje, hromada knih a pak na konci toho všeho možná sklenka prosecca.

Pak však zaslechla povědomé chrčení a sténání, zčistajasna se před ní objevila modrá budka a Claře bylo jasné, že co se jejích plánů týče, bylo, jak říkávala její babička, „po ptákách!“

Ve dveřích TARDIS se objevila Doktorova vlasatá hlava. „Psst! Co bys řekla tomu mrknout se do jiné galaxie?“

Clara takovou nabídku prostě nemohla odmítnout. Podruhé ne. Navíc věděla, že ji Doktorova TARDIS dopraví domů ještě dříve, než vůbec opustí coalhillskou střední a na známkování zbude času dost.

Rázem se ocitla v daleké budoucnosti a na palubě kosmické lodi, která právě startovala z kosmodromu sto tisíc světelných let od planety Země. Někdy bylo vážně těžké se zorientovat.

„Kde že to jsme?“ zeptala se Clara již podruhé. „Kde přesně?“

„Jsme na palubě soukromého výzkumného plavidla Alexandrie vybaveného těmi nejnovějšími technologiemi. Máme za úkol objevit ve vesmíru ztracenou červí díru.“

„To jako fakt?“

Doktor se na ni rozčileně podíval. „Vždyť jsem ti to všechno jasně vysvětlil už v TARDIS. Copak jsi neposlouchala?“

Clara otevřela ústa, aby se ohradila, ale nestihla to — Doktor hned znovu spustil: „Malá posádka, tým výzkumníků a mně se podařilo splašit letenky. Mluvení nech na mně.“

„No, co mi zbývá?“

„Usmívat se a tvářit aspoň trochu rozumně.“

Clara našpulila rty. „Jak to myslíš, aspoň trochu?“

„Prostě jak nejlíp to svedeš.“

Obří služební robot, který přinesl Raymondu Balfourovi dovnitř zavazadla, se s rachotem zjevil ve dveřích vedoucích do zadních prostor lodi. Opět se musel sklonit a jeho výkonné servomotory tiše zabzučely.

„S dovolením, pane,“ oslovil Balfoura. „V hlavním nákladním prostoru jsem narazil na něco nežádoucího.“

Balfour se zakabonil. „Na co?“

„Na policejní budku, pane,“ opáčil Trugg. „Alespoň tak to stojí na cedulce.“

„Jo, ta je moje,“ prohlásil Doktor a popošel dopředu. „Je to nesmírně důležitá vědecká výstroj, pro mou práci zcela nezbytná. Nechte ji být a vše bude v pořádku.“

„Jak se dostala na palubu?“ zeptal se Balfour.

„Budku nechte budkou,“ vkročila do toho Tibby Ventová a ukázala prstem na Doktora. „Můžete mi vysvětlit, kdo je tenhle muž?“

„To je Doktor,“ vysvětlil Balfour. „Odborník na cestování časoprostorem.“

„Mimo jiné,“ dodal Doktor.

„Právě jsem ho přiřadil do vašeho týmu,“ pokračoval Balfour.

„Nikoho dalšího ve svém týmu nepotřebuji,“ namítla Tibby. „A ze všeho nejmíň nějakého ‚odborníka‘ na časoprostor!“

„To víte jistě?“ zeptal se Doktor. Tibby Ventová strnula — zjevně nebyla zvyklá, že by jí někdo odmlouval. „Podívejte se, profesorko. Sice jste možná nedopatřením zakopli o nejstarší červí díru ve vesmíru, ale víte vy vůbec, jak taková věc funguje?“

„Nebuďte směšný.“

„Právě to jsem si myslel.“

„Ne, nebuďte směšný, já vím naprosto přesně, jak červí díry fungují. Jedná se o zcela přirozený jev.“

„Na tomto konkrétním jevu není přirozeného zhola nic,“ opáčil Doktor.

To už všichni v místnosti viseli na každém jeho slově, což Tibby Ventovou popuzovalo ještě víc. „O čem to pro všechno na světě mluvíte?“

„Mohu vás ujistit, že nemluvím o ničem na světě. Nic z toho, co jste kdy na tomto malinkém světě zažila, vás nemohlo ani v nejmenším připravit na to, co vás právě čeká,“ pronesl Doktor a div ji přitom nepropálil očima. „Ta červí díra totiž vede do neznáma, profesorko. Do naprostého neznáma.“

„Jsem vědec, Doktore. Je moje práce prozkoumávat neznámé!“

„A moje práce je zase vás před ním chránit.“

Raymond Balfour popošel dopředu a zeširoka se usmál. „Snad by bylo lepší dořešit to později, nemyslíte? Paní profesorko, Trugg vám pomůže najít vaše kabiny a já mezitím představím Doktora a slečnu Oswaldovou kapitánovi.“

Šikovná diplomatická klička, pomyslela si Clara. Přesto je však Tabita Ventová nepřestala podezíravě zkoumat dokonce ani poté, co se jí představil robot Trugg a začal ji a její tým výzkumníků odvádět za nejbližší roh.

„Profesorka Ventová je poněkud přímé povahy,“ poznamenal Balfour. „Je naprostou špičkou ve svém oboru, ale občas jí schází obyčejná lidská vřelost.“

„Jo, tomu já rozumím,“ prohodila Clara. „Věřte mi.“

„Má na starosti výzkumný tým, ale ten vám pořádně představím až později,“ pokračoval Balfour. „Řekl bych, že vás nejdřív ze všeho bude zajímat prohlídka Alexandrie, že ano? Byla navržena a zhotovena na zakázku, výslovně za účelem této mise.“

„Na základech hvězdného křižníku třídy Herakles, nemýlím-li se,“ nadhodil Doktor.

„Správně. Ale přidali jsme pár vychytávek. Iontové motory mají čtyřicetiastronovou kapacitu hyperpohonu. Skladovací prostor je konvertován na nejmodernější laboratoře a vybaven výzkumnými zařízeními s entoptickými holografickými displeji. Stínění trupu bylo vylepšeno a snese teď až pětinásobnou dávku kosmických paprsků i těžkou radiaci…“

„Je nádherná,“ hlesla Clara.

„Musela stát pěkný balík,“ prohodil Doktor.

Balfour pokrčil rameny. „Alexandrie je nejdražším soukromým plavidlem pro výzkum hlubokého vesmíru, které kdy bylo sestrojeno — ale řekl bych, že stojí za to. Je vybavena takřka na všechno.“

„Však uvidíme,“ prohodil Doktor.

Alexandrie ladně vplula do svého přirozeného prostředí — chladné prázdnoty vesmíru — jako orel nesoucí se na těch nejteplejších termálních vřídlech. Loď se naposledy zatřpytila ve světlech startovací rampy, začala se pozvolna vzdalovat od Dálné stanice a rozsáhlé galaxie hvězd za ní a zamířila do hlubin vesmíru.

Clara vykročila za svými společníky a pod nohama pocítila slabé hučení motorů. Ještě před pouhou půlhodinou stála na dřevěných parketách své třídy v Shoreditchi a právě se chystala vyrazit domů. A nyní se žene napříč vesmírem… kdoví kam.

Šťouchla loktem do Doktora. „Červí díry?“

„Vedou z jedné části kosmu na druhou.“

„Takové vesmírné potrubí?“

Doktorovi zaškubalo ve tváři. „Ne! Tedy, chceš-li nazývat spletitý časoprostorový jev, stlačující miliardy světelných let takřka do jediného bodu ‚potrubím‘, pak ano. Ano, pak asi ano.“

„A co je na téhle červí díře tak prapodivného?“

„Je stará, pekelně stará. A stejně jako jakékoliv staré potrubí, ani toto nemusí být zcela bezpečné.“

„A tady tahle banda se ji právě chystá použít, jo?“

„Obávám se, že ano, Claro.“

„Takže je na nás, abychom jim v tom zabránili? Proto tady jsme?“

„Ne,“ namítl Doktor. „Jsme tu, abychom jim v tom pomohli.“

„Tak, tady máme pilotní kabinu,“ oznámil Balfour a provedl Doktora s Clarou širokými dveřmi v přepážce. „Kapitán Laker vám teď ukáže něco vskutku výjimečného.“

Kabina byla stejná jako zbytek Alexandrie — dokonale elegantní a uhlazená. Nesmírný výkon plavidla jako by celý prostor naplňoval neslyšným bzukotem. Strany i čelo paluby lemovaly ergonomické ovládací konzole a celé místnosti vévodil panoramatický hologram zobrazující cestu před nimi.

V samém středu místnosti stálo kapitánské křeslo. Když trojice vstoupila, z křesla vstal muž a věnoval jim okouzlující úsměv. Na sobě měl kabát z pravé kůže a to mu spolu s pohlednými rysy a přistřiženými vlasy dodávalo půvabně staromódní, téměř heroický vzhled.

Balfour je navzájem představil a pak se vzdálil, aby se prý mohl připravit na instruktáž, která měla proběhnout ve ‚sborovně‘. To slovo Claře okamžitě připomnělo coalhillskou střední. Otřásla se a znovu převedla svou pozornost na to, co je tady a teď.

Kapitán Laker ukázal palcem směrem k hologramu. „Jdete zrovna včas,“ prohlásil. „Právě opouštíme Mléčnou dráhu.“

Na hologramu se třpytilo hvězdami poseté nachové pole. Vznášelo se ve vzduchu jako bublina a působilo tak opravdově, že Clara pocítila silné nutkání naklonit se dopředu a ponořit do něj prsty. „To je nádhera,“ vydechla obdivně.

„Barvy, které právě vidíte, pocházejí z pozůstatků hvězdy — je to mračno horkého plynu sálající z hvězdné exploze, která se odehrála před milióny let. A my letíme přímo skrze něj.“

Alexandrie uháněla kupředu, modrá oblaka kolem získávala čím dál víc růžových odstínů a brzy zcela zfialověla. Poté se loď postupně začala propracovávat paletou křiklavě červených a záhy nato temnějších, rudých mračen a v jednu chvíli jako by celou pilotní kabinu zalily hektolitry krve.

„Jsme na samém pokraji galaxie,“ prohodil Doktor tiše. „Tohle je vše, co zbylo z té nejposlednější hvězdy — teď už míříme do prázdna.“

Šarlatový svit najednou vybledl a nahradila ho hutná, neproniknutelná čerň. A ani jediná hvězda na dohled!

„Už jsme opustili galaxii,“ potvrdil Laker. „To je panečku něco, že?“

„Vůbec nic nevidím,“ opáčila Clara a mráz jí přeběhl po zádech. „Jen… tmu.“

„Už tu nejsou žádné hvězdy,“ vysvětlil Doktor. „A ani nebudou, dokud nedosáhneme příští galaxie, což je Andromeda. Pokud kapitán Laker zvětší obraz na skeneru, třeba ji odsud spatříme — spolu se spoustou dalších galaxií.“

Laker přikývl. „No, to bych sice mohl, ale copak by na tom bylo něco vzrušujícího?“

„Vzrušujícího?“ zopakovala Clara.

Laker pohodil rukou. „Věčná noc. Dokážete si představit něco víc vzrušujícího?“

„Nebo něco děsivějšího,“ dodal Doktor. „Jak potrvá dlouho, než dorazíme k červí díře?“

„Za chvíli bychom měli dosáhnout maximální rychlosti. Přibližná poloha červí díry je nějakých padesát světelných let za hranicí galaxie, tak odhaduji, že by nám to mohlo trvat pár hodin.“

„A jak ji hodláte najít?“ zeptal se Doktor. „Když říkáte, že je její poloha jen přibližná?“

„V tuto chvíli totiž vstupuje do hry Jem,“ vysvětlil Laker a ukázal směrem k přídi.

Téměř přímo pod holografickým prohlížečem stála dlouhá, nízká lavice připomínající pohovku, obklopená shlukem všemožných přístrojů. Na kontrolních panelech poblikávala světélka a z povrchu této „pohovky“ stoupala změť drátů zapojených do průhledné báně. Pod ní, jako dáma ve starém kadeřnictví, seděla ta nejkřehčeji působící ženuška, kterou kdy Clara viděla. Měla hladkou, mléčnou pleť, skřítkovské rysy a na sobě upnutý pracovní oděv s vysokým límcem. Její velké mandlové, úplně bílé oči zíraly upřeně vpřed. Clara však vycítila, že i přes svou znepokojující bledost vnímají věci, které lidské oči vnímat nedokáží.

„Náš astronavigátor,“ pokračoval Laker tišším hlasem, jako by se obával, že ženu vyruší.

„Klon?“ prohodil Doktor nelibým tónem.

„Zdravím,“ pronesla žena v křesle. Hlas měla tichý, ale melodický. „Vy musíte být Doktor. A vy… Clara. Já jsem Jem 428. Těší mě.“

„Ahoj,“ opáčila Clara trochu zaraženě. Nevzpomínala si, že by ji někdo představil jménem.

„Čtu vám myšlenky,“ vysvětlila Jem s úsměvem. „Ale nebojte — mám jen základní telepatické schopnosti. Nevnímám nic než povrchové vjemy — žádná velká tajemství.“

„No… to je dobře.“

„Jem je klon, geneticky navržený pro zvýšenou citlivost na časoprostorové kontinuum,“ poznamenal Doktor. „Slyší, co jí vesmír povídá. Nebo to o sobě aspoň tvrdí.“

„A taky je přímo před tebou,“ navázala Clara důrazně.

Doktor se na okamžik zamračil, než mu došlo, co tím myslela. Pak se zničehonic sehnul a zahleděl se Jem 428 přímo do tváře. „Omlouvám se. Ahoj, Jem. Pověz: co přesně slyšíš?“

Jemino dokonalé bělmo zíralo neochvějně dál do temnoty holografického displeje. „Slyším píseň hvězd a šepot těch nejvzdálenějších galaxií…“

Doktor se podíval na Claru. „Tím myslí, že vnímá nepatrné záchvěvy v gravitačním poli mezi částicemi temné hmoty.“

„OK,“ řekla Clara a zhluboka se nadechla. „A když už jsme u toho: temná hmota je co?“

„Je neviditelná a sestává z ní většina vesmíru — z ní a z temné energie,“ dal se do vysvětlování Doktor. „Vlastně ji můžeme zaznamenat jen skrze gravitační sílu, kterou působí na jinou hmotu. Astronavigační klon dokáže vysledovat axionová vlákna a uzly, které existují pouze v temné hmotě, a vytvořit si z nich v hlavě takovou mapu.“

„Myslím, že píseň hvězd se mi líbila víc,“ odtušila Clara.

„Jak chceš.“

„Slyším volání phaeronských stezek,“ vydechla Jem s očima zakotvenýma v prázdnotě. Clara si povšimla, že za celou tu dobu ještě ani jedinkrát nezamrkala.

Doktor se zamračil. „Skutečně?“

„Faraonových čeho?“ zeptala se Clara.

„Phaeronských stezek,“ zopakoval Doktor a narovnal se. Pohlédl na obrazovku a ztratil se v bezedné noci. „Je to dávný pojem. Pojmenování pro rozsáhlou síť starověkých červích děr, které se táhnou napříč celým vesmírem.“

„Například jako ta, ke které směřujeme?“

„Přesně tak,“ odvětil, zatvářil se zamyšleně a zamračil se. Výraz jeho protáhlé, hrubě řezané tváře by se lehce dal pokládat za neklid, napadlo Claru, ale to by mu přitom nesměly tak zvědavě jiskřit oči.

„Asi by bylo nejlepší ji teď na chvíli nechat,“ prohodil Laker. Clara téměř zapomněla, že tu je. „Lépe se jí pracuje v klidu a tichu.“

Doktor vrhl na kapitána pohled, kterému Clara tak úplně nerozuměla. Rozrušení? Nebo snad zklamání?

„Řekl bych, že si vás pan Balfour žádá ve sborovně,“ prohlásil Laker klidným hlasem a pokynul rukou směrem k východu. „O palubu níž. Určitě ji najdete.“

Doktor znovu pohlédl na Jem 428, která ležela nachýlená v křesle pod průhlednou bání. „Dobrá,“ prohodil a dal se spolu s Clarou na odchod. „Ale pak si ještě promluvíme, kapitáne.“

Doktor odkráčel z pilotní kabiny a Clara se ještě jednou ohlédla. Na to, že velí té nejlepší a nejdražší kosmické lodi v dějinách, působí Laker nějak ustaraně, pomyslela si.

Table of Contents

Prolog

Kapitola