Jindřiška Ptáčková

Básník

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jindřiška Ptáčková, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7859-6  (epub)

ISBN 978-80-243-7860-2  (mobi)

Probudil se přesně v polovině mezi třetí a čtvrtou. V hodině mezi psem a vlkem. Spíš by se hodilo říkat v hodině vlků a vlkodlaků. V hodině důchodců, pomyslel si trpce, za mlada o ní ani nevěděl. Zkrátka v tom nejhorším možném probuzení, kdy duchové noci ještě neopouštějí své pozice a jsou schopni jakéhokoli úskoku, aby dokončili svou ničivou práci. Jako by svými vlčími, či spíš vlkodlačími drápy museli dosáhnout alespoň posledního adepta ničivého infarktu, jedné mrtvice, jednoho zadušení čistě pro svoji spokojenost, pro pocit, že splnili své poslání, své pravidelné noční penzum.

Měl s tím už své zkušenosti, a tak vyšel na balkon a zapálil si cigaretu na zdraví. Je tenhle cynismus v jeho věku vůbec vhodný? Nebo naopak – nějak k němu patří?

Zvedl hlavu k nebi, hledal měsíc, ale ten byl zřejmě z druhé strany paneláku. Proč je jednou na východní a jindy na západní straně? Je v tom nějaký smysl? Systém? Kdysi hrával šachy s jedním astronomem a na tohle se ho bohužel nezeptal. Už se nezeptá – umřel. Jako většina jeho kamarádů a známých.

Co s dnešním dnem? Pozváním na oběd mu sousedka Kamila sebrala jednu podstatnou náplň dopoledne, totiž nákup a vaření. Takže nemá důvod vyjít ven. Anebo… co jí přinést kytici? A ne z náměstíčka tady na sídlišti! To je záležitost pouhých patnácti minut. Z větší dálky. Z Vršovic, Nuslí, z Vinohrad. Anebo naopak od Vltavy – z Braníka, z Podolí. A co se projet sedmnáctkou po nábřeží? O deset let starší Kamila mu jednou říkala, že když na tom byla zdravotně hodně špatně, jezdila sedmnáctkou z konečné na konečnou. Aby si vryla do paměti pohled na smíchovské nábřeží, na Petřín, na Hradčany, aby měla v živé paměti tu krásu, až bude tam, odkud už není návratu. Vtipné. To je celá ona.

Co by za to v mládí dal, aby se probouzel bez řinčení budíku v časných hodinách. Jak si tenkrát v blažených letech -etiletí a raného -átiletí vychutnával poslední minuty, vteřiny pod teplou pokrývkou! Teď ho jakýsi zatracený hormon staroby vyhání z tepla postele do dne, který sotva něco zajímavého či zvláštního a vůbec už ne vzrušujícího přinese.

Oč lépe jsou na tom ve stáří ženy! Vždycky si nějakou činnost najdou. Postarají se o květiny, seberou i to nejnepatrnější smítko a to je obvykle přiměje k většímu úklidu. Vyperou a vymění záclony. Žehlí. Pletou a háčkují. Zastaví se se sousedkou, poklábosí. Vzájemně se pozvou na kávu či vaječný koňak. Nakupují s chutí. Dlouze a pečlivě se oblékají a upravují.

Telefonují s dětmi a vnoučaty. Třeba taková Kamila. Každý týden přinejmenším dvakrát něco upeče. Ne pro sebe, pro návštěvy. Když k ní nepřijdou, přijde ona k nim. A především pro něho, pro Viktora. Tak co všechno ještě ty ženské vyvádějí… Chodí na procházky, posedí se sousedkou na lavičce, natrhají luční kytky, které se tu místy ještě vyskytují. Některá zas na jaře trhá květ černého bezu na čaj proti kašli, k podzimu zas plody na sirup. Neuvažuje, jestli je šťastná či nešťastná, prostě je tak, jak je. A já? Šťastný? Nešťastný? Nijaký. Takový žádný. Ještě že tu Kamilu mám. Ještě že jsme si zbyli.

Kamila vzniklo z kamarádka milá, jejím skutečným jménem Zora jí snad nikdy neřekl. Tak jo, na samém počátku, kdy se ještě oťukávali.

Dobře, že ho ta kytice napadla, protože co jinak? Houby nerostou, v lese je sucho a bude prý hůř. Ostatně jako houbař je nevalný.

Ve sdělovacích prostředcích se tohle počasí označuje jako tropy, ale to asi nedávali pozor při zeměpisu. Tropy jsou vlhké. Suché jsou subtropy. A vlastně, včera pršelo. Jenže zas rychle uschlo a vlhkost odnesl vítr.

Tenis se ve vedru nedá hrát, nota bene mu vloni zemřel partner a hrát s mladými mu brání ješitnost. Čím je starší, tím víc nerad prohrává. Bere to jako prohru organismu. A ono to tak skutečně je.

Kamila mu jednou, vlastně docela nedávno, řekla – víš, nějak mi připomínáš toho velitele hasičů ve filmu Hoří, má panenko. Jak se dozví o požáru a v obličeji se mu rozvine blažený výraz, vyjadřující nejvyšší pocit štěstí. Hoří! Hoří! A co vzrušovalo tebe, to snad nemusím připomínat.

Jo? opáčil. A ty sis někdy u mě všimla nějakého zvláštního vytržení při slově vražda, vražda? No, pokrčila rameny.

Co chodit do klubu důchodců, navrhovala mu, nikoli bez jízlivého úsměvu. Učit se salsu, třeba. Těšil by ses na každou lekci, upravil se, napomádoval, seznámil se s jinými lidmi, naparoval se před babami, případně i nějakou když už ne sbalil, tak alespoň pozval na kafe… Nebo co chodit do sauny? Na masáže? Veslovat na Vltavu? A co třeba jóga? Hele, a aerobik pro pány! Nebo se dej k myslivcům, střílet už umíš. Hergot, alespoň se nauč mariáš nebo háčkuj šálky a čepičky pro chudé černoušky v Africe jako paní Wellerová. Jaká paní Wellerová? podivil se. No přece z Kroniky Pickwickova klubu! To jsi nečetl? Dickens. Ale úplně jiný, než ti ufňukaní Oliverové Twistové. Anglický humor, to je ti blízké, ne? Půjčím ti ji. A hned budeš mít náplň dne.

Dokouřil a šel si znovu lehnout. Pokoušel se usnout. Na hodinu se mu to podařilo a pak ho probudilo světlo. A Viktor Eret, někdejší prvotřídní kriminalista, načal další den, o němž věděl, jak skončí. Tedy stejně jako všechny předchozí. Nijak. Pro něho se už nic neděje.

Zatracenej den! Zatracený probuzení.

Vstal a zapálil si druhou cigaretu. Jo. Cigaretu, věrnou družku, jak to bylo v jedné budovatelské básni, kterou si zapamatoval ze školy. Ani je při té příležitosti neupozornili, že to je nezdravé. Ale šlo v té básni o dělníka a k němu cigareta tak nějak patřila. Přinejmenším se tolerovala. Pak si ten dělník vzal pušku a šel řádit na Václavák, protože bylo pětadvacátého Února. Ano. Toho s velkým Ú. Tehdy, kdy byl on úspěšným studentem mateřské školky, táta ještě žil a maminka byla okrasou čtvrti v rodném Liberci.

*

„Vás už jsem dlouho neviděla,“ zastavila se Kamila, sotva se s Pavlou Brázdovou na chodníku pozdravily.

„I já vás,“ odpověděla Pavla. „Asi jsme chodily jinými cestičkami. Teda určitě chodily, tudy jsem dříve chodívala kvůli Frigulkovi… Frigulka mi umřel,“ skoro vzlykla.

„To je mi líto,“ lehce se dotkla jejího lokte Kamila.

„Tohle bývala naše oblíbená trasa. Stačilo říct – půjdeme kolem rybníčka a začal skákat, že by mě byl málem porazil. Znal spoustu slov. Rybníček, lesíček, návštěva, ta bývala u švarné kokršpanělky Julinky, jeho velké lásky. Ta už to má taky za sebou. Taková to byla šampiónka, představte si, že byla jednou na titulní stránce časopisu Pes přítel člověka. Pro psí dámu něco jako být na obálce Vogue. A vůbec nedávala najevo, že je psí celebrita. Při procházkách vždycky nechávala Frigulku běžet vepředu, jako vůdce stáda. To s námi ještě chodila hloupá pudlice Betynka a puberťák Ferda.“

Kamila si nikdy nebyla jistá, co Pavla myslí vážně a co je taková malá show. Ale Pavla už vzlykla skutečně.

„Naštěstí se dožil požehnaného věku,“ sáhla si pod pravé oko, kde ucítila vlhkost. „Skoro sedmnácti. A představte si, ještě tři měsíce před smrtí mi utekl za koupaliště s fenou boxera. On si potrpěl na velké dámy. A ony na něho. Byl totiž nesmírně galantní.“ Už už měla na jazyku, jak Frigo, když k němu přišla Julinka na návštěvu, ji nejprve pozval ke své misce a pak ji provedl po bytě, ale hned si uvědomila, že to kdysi Kamile vyprávěla.

„Plejboj až do konce,“ potěšila ji Kamila, i když původně měla na mysli jiné slovo. Děvkař, jak byl pejsek středního vzrůstu a nejasného plemene za svého života nazýván. „Poslyšte, abych obrátila stránku, co se to včera dělo u vašeho paneláku? Řev bylo slyšet až v našem bloku.“

„Ani mi nevzpomínejte!“ málem vykřikla Pavla. „To bylo… to bylo něco tak strašného, já pro to nemám slov. Chcete si sednout na chvíli na lavičku?“

„Ale jo, jistě,“ přikývla Kamila a ukázala na dvě lavičky.

„Tu na slunci, nebo ve stínu?“ zeptala se váhavě Pavla.

„Na slunci. Stínu jsme si donedávna užívali víc než dost. Skoro dva týdny. Teď je to naopak. V rádiu povídali, že se ještě víc oteplí. Docela strašili tropickými vedry. Jako kdyby nestačilo, co je teď, tak akorát. Ve druhé polovině týdne to má vypuknout. Letos se to počasí nějak zbláznilo. Ještě před pár dny stačila půlhodina a slunce bylo pryč a lilo jako z konve. A za další půlhodinu už to zase pálilo. Chudáci kardiaci.“

„To mi povídejte. To je přece moje parketa,“ zvedla oči v sloup Pavla. „Prudké změny počasí jsou pro nás kardiaky úplný hrob.“

„Jé, promiňte, zapomněla jsem.“

„Neomlouvejte se,“ řekla Pavla, „nejsem žádná citůvka.“

Posadily se, když se předtím ujistily, že je lavička po krátké ranní přepršce vyschlá.

„Akorát když jde o Friga, to je jiná. Připadám si jako dvojnásobná vdova. Po manželovi a po psovi. Nesmějte se, já to tak cítím. Sedmnáct let, uznejte, to je nějaký kus života“.

„To by mě ani ve snu nenapadlo, smát se,“ lekla se Kamila. „Kolik je psích sedmnáct let v přepočtu na lidský věk?“

„No, hodně kolem stovky to bude. A nikdy jsem ho nekrmila nějakými umělotinami. Samé poctivé masíčko. A vůbec ne libové! Šlachy, chrupavky, to je dobré na kosti.“

Kdepak, Pavla se tématu Frigo jen tak nepustila.

„Víte, jak si tak povrchní lidé myslí, že je pes jakousi náhradou za dítě, tak to je totální hloupost. Dítětem je poměrně krátkou dobu, včetně puberty tak do dvou let. Psí puberta? Hrůza! Drzoun, na všechno měl nějakou odpověď. Pak mi byl milencem, to byla krásná doba! Nejhorší bylo, když mi byl manželem. Typický mužský. Nesnášel, když jsem se dívala do výkladních skříní, když jsem se s někým zastavila na kus řeči, když jsem se dlouho oblékala a malovala…“ Tohle Kamila slyšela nejméně po páté, následovat měl poměrně dost přísný tatínek, konzervativní dědeček a více než stoletý, už rezignující pradědeček, a tak Pavle rychle skočila do řeči: „A mimochodem, vypadáte báječně. Nevím, kolik vám je, ale určitě bych vám hádala tak pětatřicítku.“

„To teda v padesáti potěší,“ usmála se Pavla. „Ale vám to sluší.“

Teď se zas usmála Kamila: „Tak osobu vysoko po sedmdesátce to nejen potěší, přímo jí to sladce lahodí.“

Pavla to myslela upřímně. Kamilin účes stříbrných vlasů tak trochu do klukovska jí dodával jakýsi rošťácký šmrnc. A zcela jí chyběly ony trhavé, nervní pohyby stařenek, o nichž se říká, že jsou čiperné. Čipernost bylo to poslední, jak by Kamilu označila. Ladnost pohybů zřejmě získala v éře uklízečky při dlouhých tazích smetákem či trubicí vysavače. Teď ji ale ladnost stála značné úsilí, díky vyhřezlé plotýnce. Ale držela se, baba.

„Jenže co do slušení, když mi to tak mizerně chodí. Vždyť víte,“ povzdechla si na oplátku. „Vidět to není, ale cítím každý krok. Jo, už to není ono. Kolikrát jsme se v lese potkávaly… Poslyšte, co ta vaše Kouzelná zahrada? Začala vám přece sezóna.“

„Poslední,“ trpce hlesla Pavla. „Prý to tam v nejbližší době zplanýrují. Totálně. Proč, nemám tušení. Snad tam chce někdo stavět. Možná to ten někdo, kdo ví kdo, koupil, ale to by mě teda zajímalo, od koho. Vždyť je to takové území nikoho… no nic. Zkrátka letos naposled.“ Už o tom nechtěla dál mluvit. Bolelo by to. Moc.

Kamila možná pochopila: „Tak raději už spusťte o tom včerejšku.“

Pavla vzdychla a pustila se do líčení události pro ni tak odporné, že kvůli ní strávila málem polovinu noci beze spánku.