Roman Cílek

Bičování mrtvého koně

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Roman Cílek, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7861-9  (epub)

ISBN 978-80-243-7862-6  (mobi)

Osudný omyl netalentovaného felčara

Stává se někdy, že vzhled člověka je v přímém rozporu se všemi jeho dalšími hodnotami. Tak třeba MUDr. Libor Čásenský byl pěkný chlap, ale prachmizerný doktor. Všichni to věděli: každý, s kým kdy jako lékař promluvil, či na koho nedejbože sáhl, smířila se s tím ostatně i jeho vlastní rodina, skládající se z trpělivě pasivní manželky a dospívající dcerky, která si asi občas myslela své, ale v zájmu svého pohodlí také mlčela. A nelze vyloučit, že přiměřenou část této skutečnosti tušil i MUDr. Čásenský sám. Rozhodně se tím ale nikdy netrápil, tím méně nyní, kdy mu čas odměřoval dílky mezi pětapadesátkou a penzí.

Proč také? myslel si a občas to říkával i nahlas. Bez okolků dával prostě najevo, že se medicínou hodlá pouze živit, obstojně živit, a nikoli zachraňovat lidstvo. Každý, dodával k tomu, nemůže být jako Albert Schweitzer a v gabunském Lambaréné dobrovolně válčit s leprou. Jenomže on, Čásenský, nejenže neválčil s leprou, ale lhostejné mu byly i běžnější trampoty jeho pacientů. Ze všeho nejčastěji je posílal ke specialistům, případně volil opatrnická řešení, která nepomohla, ale ani neublížila. Hodiny vynuceně prožité v ordinacích, jimiž postupně prošel, ho nebavily, a pokud aspoň trochu bavily, bylo to ve chvílích, kdy se nevěnoval potírání mikrobů, ale zkoumal tajemství skrytá pod plášti, blůzkami a sukničkami přidělených sestřiček. Měl štěstí: mnohé se tomu nebránily, protože to byl, jak už řečeno, pohledný mužský se vším, co k tomu patří. Jako milenec by zřejmě obstál i před náročnější porotou, horší to holt bylo jen s tou zatracenou medicínou.

Felčar Smrťák.

Takhle se mu už drahně let říkalo, a občas ho onou přezdívkou omylem oslovilo i některé z dítek, které to doma slyšelo. Kdo mohl, připlatil si raději na benzín či autobus a vydal se k talentovanějšímu a především vnímavějšímu doktorovi do sousedního rajonu.

Navzdory tomu MUDr. Čásenský netrpěl hmotnou nouzí.

Zatím.

Odešel sice, spíš byl odejit z krajské nemocnice, později rovněž ze spádové polikliniky, ale i tak si toho stačil dost nahospodařit. A když ho před časem navštívila štědrá dáma jménem dědictví, obratem prodal hospodářské stavení po tátovi a získanou částku rozdělil na dvě poloviny. Za jednu z nich koupil v městečku na břehu krásné řeky vilku, v jejímž přízemí si zařídil ordinaci, druhou — značně se však měsíc po měsíci tenčící — si ponechal k volné dispozici jako záruku jistoty, že aspoň v nejbližším čase nebude muset šetřit, upoceně se dohadovat s pojišťovnou o rychlejší proplacení účtů, a především slevovat ze způsobu života, který si zvolil a rozhodně nemínil měnit. Felčar Čásenský byl tedy lékařem–soukromníkem. Zcela nezávislým soukromníkem, dodával k tomu mezi lidmi, před nimiž se rád chlubil. Pacienti se k němu sice nehrnuli, ale občas ho přece jen někdo potřeboval — a vždy to dotyčného dost stálo.

Zavedl si zkrátka běh života po svém.

Příkladně dbal o svůj vzhled, jednou týdně zašel do solária, jehož majitelkou byla dáma, s níž kdysi také provozoval techtle a asi i mechtle, ale nyní už byli spíš jen přátelé, obden jezdil na tenis do sousedního města, pak se na kus řeči, kávu, moučník a pravidelný příděl něhy zastavil u dámy, která kdysi bývala zdravotní sestrou, přičemž ona zmíněná pravidelnost ani v nejmenším neznamenala, že by okruh svých milostných výbojů neuměl i rozšířit. Pro klid doma ovšem také jednou za rok vyvezl rodinku za obzory všedních dnů, přičemž v poslední době si oblíbili pobřeží u módního jihošpanělského letoviska Marbella, odkud to měli blízko k Gibraltaru, a pak trajektem dál do exotikou vonícího marockého Tangeru.

Parádní a vlastně ustálený byl Čásenského život.

Až do oné dusné, liják či dokonce bouřku slibující červnové noci, v níž se stav věcí vychýlil ze své rovnovážné polohy, a oprávněně lze tudíž tyto chvíle nazvat bodem nevratného zlomu, od něhož již nebylo cesty nazpět.

***

Spal klidně.

Proč ne? Vždyť den, který měl za sebou, se suma sumárum vydařil. Přítele z města, jímž byl co do styků a možností velmi pozoruhodný činitel zdejší pobočky nadnárodní farmaceutické firmy, porazil na kurtech ve třech setech, v bleděmodré ložnici své přítelkyně–stálice si později rutinním způsobem připsal také nějaké ty plusové body, takže…

Probudil ho třeskot z přízemí vily.

Jako kdyby někdo násilně pronikal zasklenými dveřmi, vedoucími z haly rovnou do zahrady.

„Libore, slyšel jsi to? Co se děje?!“ vyjekla jeho žena.

Hrdinou nebyl, to určitě ne, ale zůstat nyní jen tak nečinně ležet v posteli a čekat, co bude dál, také dost dobře nemohl. Proklel sám sebe za to, že si dosud nepořídil, jak už o tom mockrát uvažoval, nějakou zbraň, pak vstal, ze zásuvky nočního stolku vyňal baterku a tichými kroky se přemístil z ložnice k ochozu nad schodištěm.

Namířil dolů kužel světla.

„Poklona, doktore. Omlouvám se za nešetrné probuzení,“ ozval se odtud ostrý hlas.

Čásenský se lekl, pohnul baterkou a osvětlil tím postavu, jíž hlas patřil. Mužský oblečený v čemsi tmavém, zhruba čtyřicetiletý, jeho tvář neznal. A především to byl mužský, který na něho mířil pistolí.

„Co chcete?“ zeptal se Čásenský: nic lepšího ho nenapadlo.

„To poznáte. Kdo je kromě vás v domě?“

„Proč…?“

„Odpovězte!“

„No… vlastně jen manželka,“ ukázal kamsi za sebe.

„A dcera?“

Pochopil, že pro nezvaného hosta není zřejmě jejich rodina neznámým prostorem, a popravdě tedy zavrtěl hlavou: „Dcera? Ta je v Anglii na jazykovém kurzu. Poslechněte, já chci vědět…“

„Nezáleží na tom, co chcete,“ umlčel ho ozbrojený chlapík a doprovodil svá slova pohybem pistole. „Mám pro vás naléhavou práci! Paničce řekněte, ať ji ani nenapadne vystrčit hlavu z ložnice, a vás chci mít fofrem tady dole.“

V hlase mu znělo varovné pohrdání, z něhož šel strach.

Čásenský tedy poslechl.

A plnil pak s hlavní zbraně za zády i další příkazy. Odemkl ordinaci i vchod z ulice, jímž se vzápětí bez pozdravu prodral dovnitř ramenatý chlapík, který nesl v náručí bezvládné tělo dalšího, o něco mladšího muže, a v ordinaci je položil na bíle povlečenou lékařskou pohovku.

„Proboha, kdo ještě přijde?“ ujelo MUDr. Čásenskému.

„Už nikdo. Musíme si vystačit takhle ve čtveřici. Vy, my dva — a tenhle váš pacient,“ sdělil mu chlapík s pistolí.

„Můj pacient…?“

„Jistě.“

„Co mu je?“

Muž se ušklíbl: „Co asi?! Nějak se prostě shodou náhod seběhlo, že ho trefila kulka a má ji v sobě. Smůla, co? Pro něho, jenže i pro vás. Protože vy jako doktor máte nyní za úkol tu kulku mu z těla vyndat a všestranně se postarat o to, aby se ten člověk z toho, co se přihodilo, bez větších problémů dostal.“

„Kulku…? Proboha, já přece nejsem chirurg!“ vyjekl MUDr. Libor Čásenský.

„To možná nejste, ale zvládnout to prostě musíte. Ujišťuji vás, že kdybychom mohli našeho kamaráda odvézt někam jinam, nezamířili bychom zrovna sem… No, nechci být příliš neomalený, ale prý vám tu říkají Felčar Smrťák. Nyní dostáváte příležitost napravit si pověst. Ale bacha, doktore, bacha! Kdyby šlo o nějaké smrťáctví, tak se to týká nejen jeho,“ ukázal k muži na pohovce. „Je vám to jasné, ano? Tadyten kluk musí žít, nebo… nemusím se snad opakovat. Dejte se do práce!“

„Ale… ale vyjmout kulku, to přece není jen tak. Kdo… kdo mi bude asistovat?“

„Já,“ řekl muž, předal pistoli mlčenlivému vazounovi a šel si umýt ruce.

***

Zvláštní je to jev. Nejen odvaha, mnohdy i strach dokáže v člověku zmobilizovat skryté, či prostě jen léty a nezájmem zasuté schopnosti. Dvě a půl hodiny během té dusné noci se MUDr. Libor Čásenský činil nad tělem pacienta, který mu nejenže nepředložil průkaz své zdravotní pojišťovny, jak je dnes většinou hned u dveří žádáno, ale u něhož ani neznal jeho jméno a národnost. Věděl o něm pouze pár základních skutečností: že je to zhruba pětadvacetiletý, dobře živený, sportem zřejmě udržovaný člověk, který by měl něco vydržet, a že ta kulka minula sice všechny k životu nezbytné orgány, ale vklínila se do kosti, z níž nebylo snadné ji při pouze lokálním umrtvení postiženého vydolovat.

Vzdorovala a vzdorovala, ta mrcha.

Už drahně let se Čásenský při výkonu svého nemilovaného povolání takhle nezapotil. V podmínkách, které měly pro daný operativní výkon přece jen improvizovanou podobu, si připadal trochu jako válečný chirurg uprostřed bojové vřavy, trochu jako jihoafrický profesor Barnard při první transplantaci srdce, snad i myšlenka na toho dosud vysmívaného Alberta Schweitzera a jeho legendární Lambaréné v Gabunu se mu mihla hlavou. O lepru sice dnes nešlo, stačila ta mizerná kulka… Potil se, potil, ale svůj nuceně zadaný úkol nakonec zvládl. Přínosem mu při tom byly překvapivě šikovné a věcně znalé prsty muže, který mu dobrovolnicky asistoval.

Dokonce to Čásenského přimělo k otázce: „Vy už jste někdy přišel do styku s medicínou, ne?“

„Žádné zbytečné otázky, doktore!“ zamračil se na něho chlapík. „Čím méně toho budete vědět, tím líp pro všechny.“

Znělo to ve svém souhrnu logicky.

„Dobrá, dobrá,“ ústupně se vyjádřil Čásenský a po chvíli s úlevou oznámil: „Budeme končit.“

Blížilo se již ráno.

Ne, to už zvládneme sami, dali oba muži jednoznačně najevo, když jim chtěl ovázaného mladíka pomoci dopravit k autu, které měli zaparkované na boční cestičce protějšího lesoparku. Vrátili se pak ještě nazpět. Vazoun, který za celou dobu nepronesl ani slovo a Čásenskému se zdálo, že čeština není jeho mateřštinou a snad ani pořádně nerozumí tomu, o čem se v místnosti hovoří, zalovil silnými prsty v odkládací lékařské misce a sebral odtud kulku vyňatou z těla zraněného, zatímco jeho mluvnější a zřejmě i všestrannější kolega, který každým pohybem dával najevo, že je tady šéf, sáhl do kapsy, hodil na stolek mezi instrumenty svazek tisícikorun a přidal k tomu poučení:

„Mlčet, doktůrku, mlčet, mlčet a zase mlčet! Kdyby vás snad napadlo popovídat si o tom dnešním dobrodružství třeba s policií, či s kýmkoli jiným, byl by to s konečnou platností poslední nápad vašeho života. Je to jasné?“

„No… snad ano.“

„Totéž platí samozřejmě i pro vaši ctěnou choť. Rozumíme si?“

Možná přikývl, možná ani to ne.

Už jim ale na tom, jak zareaguje, zřejmě ani nezáleželo, rozhlédli se zběžně po ordinaci, zda tam něco nezapomněli, a odešli bez díků a pozdravu.

***

Doktor Libor Čásenský se vysíleně svalil do křesla, a protože měl pocit, že kdyby nezačal vyvíjet nějakou jednoduchou rukodělnou činnost, okamžitě by usnul, jal se přepočítávat získané tisícikoruny.

Bylo jich v tom paklíku přesně dvě stě jednapadesát.

Pozoruhodně nezaokrouhlené číslo.

A to si navíc Čásenský v té chvíli ještě nebyl jist v odpovědi na dotěrně se vnucující otázku, zda je to za dvě a půl hodiny nesporně odborného, byť vynuceného lékařského výkonu, a připočítat k tomu je třeba ještě rozbité dveřní sklo, něco málo zdravotnického materiálu a naopak notnou porci strachu… zda je prostě jednapadesát tisíc za tohle všechno přiměřenou odměnou.

Možná ano.

Nebo že by ne…?

Table of Contents

Osudný omyl netalentovaného felčara