I. M. Jedlička

Červený mustang se nevrátil

Třicet detektivů po stopách zločinu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© I. M. Jedlička 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7903-6  (epub)

ISBN 978-80-243-7904-3  (mobi)

Požádal jsem tři desítky kriminalistů z různých krajů republiky, aby mi pověděli o svém nejzajímavějším případu. Předkládám vám jejich příběhy. Jména pachatelů, svědků i poškozených osob jsou změněna.

Případ bez hlavy

Je to případ bez hlavy v pravém slova smyslu. Jeho začátek se odehrál čtrnáctého ledna a prvním aktérem tady byl medově zlatý jezevčík. Ten pátek po obědě si pan Hloušek vyšel s pejskem na procházku k hostivařské nádrži v Praze. S myšlenkami bůhvíkde šel, co noha nohu mine, po cestě mezi rekreačními chatami na okraji hlavního města.

V létě tady v tuto denní dobu hlaholí hlasy a vtíravě řvou tranzistoráky, teď byl klid, nikde nikdo. Vodní plochu pokrýval matně lesklý krunýř, led však nebyl tak silný, aby se na něj odvážili bruslaři.

Šedivá mračná clona pokrývala oblohu, místy ležel nafoukaný sníh, dech pana Hlouška se měnil v obláčky páry. Prostě takový docela obyčejný lednový den.

Aras, však určitě znáte tyhle jezevčíky, plandal uši po zemi, a čichal a čichal. Šněroval to mezi akáty, až se zastavil u hromady zasněženého listí. Začal horlivě hrabat, pak pronikavě zaštěkal a obrátil oči k svému pánovi.

Copak to ten pes zase má, řekl si důchodce a šel blíž.

Pan Hloušek znehybněl. Něco takového se nevidí každý den. Kouká a nevěří vlastním očím, ale je to tak: z listí vyčuhuje kus nahé lidské nohy. Z další procházky už nebylo nic. Penzista drapl Arase za vodítko a dal se rázným krokem k autobusové zastávce.

Netrvalo to dlouho a u přehrady zastavil první vůz s kriminalisty. Teď je čas, abychom se zeptali vyšetřovatele majora Jiřího Markoviče, co bylo dál…

Detektivy čekalo překvapení. Pod hromadou zetlelého promrzlého listí spočívalo docela nahé mužské tělo. Ale kdyby jenom to! Tělo bylo bez hlavy. Můžete mi věřit, nebyl to nijak příjemný pohled.

Mrtvý ležel na zádech a neměl na sobě dočista nic, ani hodinky na ruce či prstýnek. Na těle několik nevýrazných škrábanců, jinak sebemenší známka po nějakém zranění. Jen ta hlava pryč. Jako by tu kdosi chtěl zdramatizovat povídku od Edgara Allana Poea.

Kousek po kousku policisté prohlédli celé okolí. Nic. Tedy – téměř nic. Jen asi tak třicet metrů dál našli pod sněhem na zalesněné stráni do země vsáklou kaluž krve a několik hnědých vlasů. V laboratoři se pak potvrdilo, že jde o krev stejné skupiny, jakou měl mrtvý muž. Mohlo to být – ale nemuselo – místo činu. Třeba zde pachatel dodatečně oddělil hlavu od trupu.

Místo stop, které by něco napověděly, se vynořila jen řada otázek: Kdo je ten neznámý? Jak se sem dostal? Kde, kdy a jak došlo ke zločinu? Kdo je pachatel? A motiv – proč musel ten člověk odejít ze světa? Proč pachatel ukryl, a jen tak povrchně, tělo až na té stráni? Proč mrtvého vysvlékl? Proč a kam odnesl hlavu? Proč – proč – proč?

Soudní pitva tentokrát mnoho nenaznačila. Věk pětadvacet až pětatřicet let, štíhlá pomenší postava s mimořádně malými chodidly. Byl to, tedy býval to zdravý muž, nikde žádné následky po předchozím úrazu ani žádná zvláštní znamení. Podle dlaní nevykonával ten neznámý těžkou práci a pravděpodobně dbal o svůj zevnějšek.

Oběť přišla o život tak před deseti až čtrnácti dny. Hlava byla odříznuta nedlouho po smrti a pachatel použil silný špičatý nástroj, mohl to být i velký nůž.

Trestný čin je evidentní, ale jednoznačně se o vraždě mluvit nedalo. Co když někdo toho muže usmrtil neúmyslně, možná je to oběť rvačky. Pachatel zbavil oběť hlavy proto, aby znemožnil identifikaci a tím zastřel stopu, která by vedla k viníkovi. Samozřejmě se nevylučoval ani sexuální motiv anebo čin duševně chorého člověka. A co loupežná vražda? Všechno byly zatím jen pouhé dohady.

Otázkou číslo jedna zůstává totožnost mrtvého. Jakmile se bude vědět, kdo to je, zjistí se jeho záliby a sklony, okruh známých, kde se pohyboval – tam někde by se mohlo najít nadějné vodítko.

Začalo se od majitelů okolních chat, ale nikdo z nich ani jejich známých nepřicházel v úvahu – ať už jako oběť, nebo potenciální pachatel. Právě tak nic neřekl seznam pohřešovaných z Prahy a pak z celé republiky. Na nikoho se popis nehodil.

Vyšetřovatelé se však nemohli zbavit dojmu, že klíč k celé té záhadě bude tady, někde poblíž. Proč si pachatel vybral právě tuhle stráň u cesty, když věděl, že pozůstatky mrtvého tu nejpozději zjara někdo objeví? Nabízelo se mu přece více lepších úkrytů. Zločinec nebo oběť měli asi k těmto místům nějaký bezprostřední vztah.

A pak – ten kostrbatý, neschůdný terén ve stráni. Bylo možné, že by sem někdo usmrceného muže bůhví odkud přivezl? Těžko. Riskoval by, že se s někým setká. Všechno tedy nasvědčovalo tomu, že i místo činu je někde nedaleko.

Z tohoto předpokladu také vycházelo. Kdo z lidí v okolí by připadal v úvahu? Probírka jela naplno, když v polovině února přišel na policii pan Boháček s takovou tragikomickou, ale jak znám lidskou škodolibost – tak přece jen víc komickou příhodou.

Pětačtyřicetiletý pan Boháček měl v pátek po výplatě, manželka byla s dcerou u babičky v České Lípě, to je pokyn přejícího osudu, aby si trochu vyhodil z kopýtka.

Sled událostí ukázal, že o žádný pokyn přejícího osudu nešlo. To však Rostislav Boháček zatím netušil a vydal se do nočního baru Delta u Václavského náměstí. Věděl, že tam chodí pohledné děvy. Podám šťastné náhodě ruku, řekl si toužebně.

A podívejme – za chvíli si k němu přisedly dvě slečny, fešné, úsporně oblečené a zřejmě ne nějaké netykavky. Casanovu napadlo, že by stály za hřích. Tak tedy kormidloval konverzaci tím směrem.

Brigita, starší z brunetek, se mu hned opřela do vesla. Manžel není doma, tady už budou brzy stejně zavírat, což kdyby se šlo k nim do bytu. Všichni tři. „Mohli bysme se tam dobře pomět,“ dodala mnohoslibně.

Rostislavovi zajiskřilo v očích, hbitě sáhl po prkenici a zaplatil. Na Václaváku velkopansky mávl na taxík. „Kam?“ obrátil se k Brigitě. „Do Hostivaře.“ A tak jeli do Hostivaře na východní okraj města.

V téhle pražské čtvrti zastavili u přízemního domku a rozjařený pan Boháček štědře vyplatil taxikáře. Jeden nesmí být škrob, ujišťoval se, kdypak se takováhle příležitost zase nachomýtne!

Bujaře vešel po boku obou brunetek do domu a maličký mráček obestřel jeho čelo. Do oka mu padl nepořádek a vůbec, ten kvartýr moc slibně nevypadal. Zato jeho průvodkyně ano.

Brigita se k němu měla celá žhavá. „Shoď to taky ze sebe,“ svlékala si šaty a její kamarádka nezůstávala pozadu. Už, už se blížila vytoužená chvilka – a pak znenadání vpadli do pokoje dva udělaní chlapi.

„Ježíšmarjá, von se vrátil,“ Brigita se s ječením vrhla manželovi kolem krku. „To já jen tak, nic se nestalo, to tady Eva! To je její frajer!“

„Já ti ukážu a jemu taky!“ běsnil manžel.

„Jen jim dej do těla,“ nabádal ho kamarád, „copak seš nějakej houžvička nebo co? Nechat si nasadit parohy vod takovýho všiváka? Já bych z něj na tvým místě udělal fašírku.“

Býti fašírkou, to se Rosťovi nezdálo, a tak jen v trenýrkách a s šatstvem v náručí se dal na kvapný ústup. Až teprve v bezpečí dálky se v té mrazivé noci oblékl. A teď kouká, no, na mou duši, čtyři tisícovky v čudu, celý zbytek výplaty.

Ještě nebyl ani u stanice autobusu, když mu svitlo, že naletěl volavkám. On, Rosťa Boháček, který se jen škodolibě usmíval, četl-li o takovém případu v novinách. To ne! Ostuda neostuda, takhle to nenechám! A tak se ocitl na policii.

Za hodinu pomstychtivý pan Boháček ukázal na dům, ponořený do tmy: „Tady se stala ta věc!“

Brigita s Evou blaženě vyspávaly po boku svých galánů. Po náhlém policejním budíčku ani moc nezapíraly, ukradené peníze vydaly – ale stejně se zdarma svezly na kriminálku. Bylo totiž potřeba ještě ledacos vysvětlit.

Velice podobný případ, a dosud neuzavřený, měla policie z minulého podzimu. Jenže oba Chorvati chtiví dobrodružství se poznali s dívkami před vinárnou Carioca na Vinohradské třídě. Dobrodružství prožili, i když také jiné, než po jakém toužili. Chudší o několik svršků a všechny peníze zastavila okradená dvojice po delším bloudění taxík, který je na policejní služebnu dovezl. Tehdy však byla potíž v tom, že ti dva si nedokázali vybavit, kde k jejich pohromě došlo. Policii zůstal jen popis obou volavek. A teď se ukázalo, že i tento případ mají na svědomí ty dvě tmavovlasé krásky.

Tím ovšem celá záležitost zdaleka nekončila.

Byt, v němž pan Boháček navzdory očekávání prožil trudnou chvilku, patřil nějakému Alfonsu Růžičkovi. Padesátiletý štramák tu žil s třiadvacetiletou družkou Brigitou a jen o rok mladší dcerou Evou.

Alfons Růžička měl za sebou pohnutou minulost, o níž vypovídalo osm soudních trestů. Není divu, že se o tuhle povedenou rodinku vyšetřovatelé začali důkladně zajímat. Ono vlastně nešlo jen o tuto trojici, ale také o dalších pět osob z Alfonsova okolí.

Lze předpokládat, že Alfons se svými věrnými má zřejmě takových případů na svědomí mnohem víc. Pan Boháček a oba snědí muži z Balkánu nebyli asi jediní. A potom ten přízemní domek byl sotva čtvrt hodiny chůze od místa, kde pejskař našel mrtvého muže.

Skutečně se podařilo prokázat, že hostivařský domek pana Růžičky byl pastí na záletníky. Taxíky sem zvečera přivážely neznámé muže a mnozí z nich si to pak špacírovali pěšky zpátky do města, chudší o peníze a bohatší o životní zkušenost. Někdy se to neobešlo bez křiku, výhrůžek, silných slov.

Co když jedna taková návštěva vybočila z vyjetých kolejí? Co když při ní oběť volavek ztratila nejen peníze, ale doslova i hlavu?

Tak copak se dělo v tom hostivařském domku nějak začátkem ledna? Vyskytovali se tam i nějací dva mládenci, které ze sousedů dříve nikdo neviděl. Jeden z nich, jak uvedla Brigita, byl Pavel. Ani nevěděla, jak se jmenoval dál. Pavla poznala ve vinárně Alfa a pár dnů u nich bydlel. Snad byl přímo z Pardubic, prý tam dělal u Pozemních staveb. Ten druhý mladík si nechal říkat Vašek, toho zase zrekvírovala Eva.

Dvacetiletého tesaře Pavla Ondráčka z Pardubic se podařilo brzy vypátrat. Vyprávěl, že když přišel do Hostivaře, byl už v bytě Venca a ten pomáhal vyhazovat nepohodlné nápadníky. Pavla však pobyt u Růžičků brzy omrzel a vrátil se tam, kde kdysi vyráběli pověstný perník.

A co Vašek? Při výslechu Pavla Ondráčka padla zmínka o tom, že Vašek byl čtvrtého ledna s Evou Růžičkovou navštívit nějakého pacienta v Bohnicích. V knize návštěv psychiatrické léčebny se zapsal hned pod Evu Růžičkovou nikoliv Vašek – ale Zdeněk Sobotka z Dobříše.

Z celé té povedené společnosti to byl právě devatenáctiletý Sobotka, který nakonec doznal, že nalezeného muže bez hlavy má na svědomí on.

Prý to byl nějaký Albánec nebo jiný cizinec. Brigita s Evou ho vylákaly do Hostivaře a všechno mělo obvyklý průběh až do okamžiku, kdy ten okradený člověk vyběhl z domu. Začal křičet něco o policii, tak Zdeněk na pokyn seniora společnosti vyběhl ven tomu chlápkovi domluvit. Několikrát ho na dvorku udeřil tyčí do hlavy, a když se přestal hýbat, tak se vrátil do domu. „Už je to v cajku!“ vyřídil Růžičkovi.

Co se dělo dál? Mrtvého odtáhli do bytu, svlékli mu šaty, které pak spálili, vzali si hodinky i prsten. Sobotka s Ondráčkem tělo naložili do dětského kočárku, přikryli dekou a odvezli do lesa k hostivařské nádrži. Nad strání uřízli mrtvému řeznickým nožem hlavu. To aby ho nikdo nepoznal… Hlavu odhodili do nádrže.

Řekli si, že teď nikdo na nic nepřijde, a už za dva dny přivedla Brigita s Evou dalšího zákazníka.

Tak celá povedená společnost nakonec stanula před trestním senátem. Ale obžalovací spis měl jednu zvláštnost: chyběla v něm totožnost a jméno zavražděného. Všechny doklady sežehly i se šatstvem plameny, nikdo u nás takového cizince nepohřešoval, marné byly dotazy na policejních úřadech v okolních státech.

Zločin obžaloba prokázala a soud vynesl rozsudek: vrah Zdeněk Sobotka patnáct let vězení, Pavel Ondráček jedenáct a senior té společnosti Alfons Růžička sedm let. Obě volavky, Alfonsova dcera Eva a jeho družka Brigita, opustily jednací síň s třemi a dvěma roky. Dodnes však zůstal otazník nad jménem oběti.

Výstřely u severní stanice

Kolem běží široká stuha dálkového okruhu, ale nablízku chodce nezahlédneš. Večer už padl na jihomoravskou metropoli, stejně sychravý a nevlídný jako tenkrát. Jenže tehdy… byla předposlední listopadová středa. Rampa čerpací stanice Opuštěná-sever přestala pár minut po osmé zářit do tmy.

Vysoký atletický chlapík se zdviženým límcem bundy vykročil z kanceláře čerpací stanice a ještě od vchodu zamával na posádku zásobovací cisterny: „Tak se mějte!“

Zelená dacia zaparkovaná vedle kiosku začala couvat k výjezdu. Ale ksakru! Levé přední kolo je prázdné. To mi byl čert… Čerpadlář Bartík opatrně popojel ke stojanu a odemknul kiosek, aby si rozsvítil a prohlédl pneumatiku.

Objevil se zpátky ve dveřích zrovna v okamžiku, kdy se z jeho auta dral nějaký člověk. S kuklou na hlavě, v ruce drží Bartíkovu tašku, ještě před chvílí položenou na předním sedadle. A už se dal do běhu.

„Chlapi… zloděj!“ křikl Bartík na ty dva z cisternového vozu a sám vyrazil za maskovaným vetřelcem. „No, tohle ti, holomku, nedaruju!“

Zakuklenec se hnal po chodníku podél plotu k nedalekému parku. Muži od cisterny se rozběhli za Bartíkem, který jim s prchajícím lupičem zmizel ve stínu. A pak – pak najednou z chladné tmy třeskl výstřel, hned na to druhý a třetí… A znovu další dva rychle za sebou.

Sotva osmdesát metrů od stanice leží v travnatém pásu u chodníku sténající čerpadlář. Řidič se závozníkem se sklánějí nad zraněným Bartíkem. Silným svetrem mu prosakuje krev, nemůže se ani pohnout. Ten grázl ho ale zřídil, říkají jejich pohledy.

Výstřely sem v mžiku přilákaly muže z obsluhy protější stanice. „Jak je něco takovýho možný,“ drmolí kolega postřeleného pumpaře. „Vždyť u sebe ani neměl tržbu,“ a utíká k telefonu.

V Opuštěné ulici zabliká v několika minutách modrý majáček a zaječí siréna záchranky. Ještě než sanitka zastaví u chodníku, propátrávají okolí ve směru střelcova útěku první dva zásahové vozy. Operační důstojník je sem vysílačkou dirigoval přímo z terénu. Sotva odjede ambulance s těžce zraněným Bartíkem, dorazí k čerpadlu kriminálka. Co bylo dál, dovíme se od vyšetřovatele majora Vlastimila Bočka.

Otřesená posádka cisterny si stěží vybavuje vzhled maskovaného lupiče. Přijeli čtvrt hodiny před uzavřením stanice a hned začali přečerpávat benzín do nádrže. Nic nápadného nezahlédli. Toho muže u Bartíkova auta si všimli teprve v okamžiku, když pumpař vykřikl.

Podle nich mohl být jistě o pět čísel menší než Bartík, asi tak sto pětasedmdesát centimetrů. A určitě byl taky hubenější. Měl tmavé kalhoty, snad rifle, a nějakou světlou bundu. Chybělo málo a Bartík by s tím cápkem zacvičil. Jenže najednou padly ty výstřely…

Pachatel měl pistoli ráže sedm pětašedesát milimetrů. Nábojnice posbírali policisté na dvanáctimetrovém úseku chodníku ve vzdálenosti zhruba šedesát metrů od čerpadla. Lupič tedy střílel v běhu. Experti nám pak řekli, že s největší pravděpodobností šlo o pistoli „čezetu“, vzor sedmdesát. To si dobře zapamatujte! Tato zbraň později sehrála svou roli při odhalení zločince.

Zakuklenec zmizel v blízkém parčíku – u křižovatky ulic Opuštěná a Uhelná. Pes ho sledoval parkem až do Uhelné ulice, a tam na frekventované cestě stopu definitivně ztratil.

V panickém spěchu střelec ani nestačil prohlédnout odcizenou tašku. Určitě by ji hned v tom parku zklamaně odhodil. Věděli jsme už s jistotou, že celá tržba zůstala v trezoru.

Ale přece jen něco tady pachatel zanechal: otisky vzorované podešve sportovních bot třiačtyřicítek. Tytéž trasologické stopy zůstaly i vlevo u kiosku. Tam, kde předtím parkoval Bartíkův světle zelený vůz.

Tohle místo ještě něco prozrazovalo. Lupič nepřišel pro tržbu sám. Se společníkem sem pronikl zadem, otvorem v drátěném plotě sousední zahrady. Ukrývali se mezi břízkami za kioskem a ve tmě číhali na čerpadláře: Zaskočí ho, jakmile se ukáže s brašnou u svého vozu! Počítali, že jako obyčejně poveze Bartík tržbu.

Hned po ránu, když se znovu důkladně prohlíželo blízké okolí stanice, objevil jeden z detektivů ventilek pohozený na hromadě suti, asi tak metr od plácku, kde stálo Bartíkovo auto. Přesně takový chyběl večer u předního kola zelené dacie.

Víc už nám místo činu neřeklo. Střelce a jeho komplice nikdo nezahlédl, nic bližšího nepřineslo ani rozsáhlé pátrání v okolí Uhelné ulice, kde zákeřník zmizel. Nikoho podezřelého v blízkosti čerpací stanice si přes den nepovšimli ani ostatní zaměstnanci. A večer byl v kiosku pan Bartík sám.

Také v nemocnici to nevypadalo nijak nadějně. Na rozhovor se sedmatřicetiletým čerpadlářem nebylo pomyšlení. „Pořád je to s ním zlé, čeká ho ještě několik operací,“ komentoval stav pacienta ošetřující lékař, „ke všemu se teď přidal zánět pobřišnice.“

„Nebýt okamžité pomoci, zřejmě by zranění podlehl,“ konstatoval chirurg. Pacienta sem přivezli v těžkém šoku, se značným zakrvácením břišní dutiny.

Tři z těch pěti střelných ran bezprostředně ohrozily jeho život. Jedna střela zasáhla játra i bránici a hrudní stěnou se dostala ven. Druhá poškodila slezinu, levou ledvinu a zůstala vězet u páteře. Třetí pronikla z levého boku tenkým a tlustým střevem a vyšla v bederní krajině. Zbývající dva projektily způsobily jen hladké průstřely – zasáhly levé stehno a levé předloktí.

Z rozhovoru s lékařem vyplynulo, že střela uvízlá u páteře poškodila nervový systém, důsledkem toho zraněnému zcela ochrnuly nohy. Snad až se podaří náboj vyoperovat, dávali lékaři určitou naději na uzdravení.

Vraceli jsme se zpátky v dost pochmurné náladě.

„Zatracenej gauner…! Takhle příšerně zmrzačit člověka,“ neodpustil si za volantem mladší kolega Schnirch. „Tak to vidíte – ještě v úterý jsem u Bartíka bral benzín. Říkal, že se už těší na hory, jen jak napadne víc sněhu. To se ví, aktivní sportovec, lyžař a horolezec… A taky jinak férový chlap. U čerpadla si odkroutil nejmíň sedm let. Ale teď – doma dvě děti… Prosím vás, koho by to předevčírem vůbec napadlo!“

Hned zkraje pátrání bylo jasné jedno: Muž, který bez zábran chladnokrevně pětkrát vystřelil na pumpaře, není žádný nováček. Patrně má už něco za sebou. Tahle úvaha především orientovala hlavní směr pátrání. Vycházeli jsme zároveň z toho, že jde nejspíš o místního člověka.

Lupič nebo jeho společník si napřed zjistili, jak to u severní stanice chodí, a záměrně zvolili dobu, kdy je čerpadlář v kiosku sám. V plánu nepočítali s vlastním vozidlem, zdálo se jim asi příliš riskantní – při možném pronásledování by tady těžko unikli.

Brzy jsme mohli předběžně vyloučit návaznost brněnského případu na sérii ozbrojených loupeží u benzínových čerpacích stanic v Praze, tito dva na to šli jinak. Uvažovalo se však o jiných souvislostech. Jedna se přímo nabízela.

Právě před měsícem zmizela v Technickém zásobovacím závodu v Brně pistole ČZ, ráže sedm pětašedesát. Zloděj využil kratší nepřítomnosti hlídače, dostal se večer do vrátnice, vypáčil kovovou skříň a zmocnil se zbraně. Přibral ještě dvě krabičky s náboji. Z vyšetřování bylo zřejmé, že se sem vypravil najisto, od někoho asi věděl, kde pistoli najde, i kdy hlídač opouští vrátnici.

Zloděj zbraň zřejmě k něčemu nebo pro někoho potřeboval. Dvě zdánlivě nadějné stopy tehdy skončily ve slepé uličce. Nyní jsme se snažili ty zpřetrhané nitky znovu navázat – samozřejmě už s využitím informací z Opuštěné ulice.

Nezávisle na tom pokračovalo rutinní šetření: tipování, probírky známých firem, prověřování… Prvním kolem prošlo na pětasedmdesát lidí – získali jsme čtyři neoprávněně držené pistole. Ale ani z jedné nevyšlehly výstřely proti muži z čerpací stanice.

Potom však nastal nenadálý zlom. Zasloužil se o něj pozorný pan Hofner z Lužánek. Navečer volal na tísňové číslo: Zrovna uslyšel v domě výstřel… Kdoví, jestli se nestalo nějaké neštěstí!

Naši na místě zjistili, kde k výstřelu došlo: patrně v nejvyšším nebo předposledním patře. Kdepak, žádný z nájemníků tohoto brněnského činžáku nevlastní zbrojní průkaz. Tak kdo tedy střílel?

V tom stručném seznamu byl pouze jediný podezřelý: sedmadvacetiletý Mirek Nešpor s šesti soudními tresty za zlodějny. V jeho bytě se dost často schází podivná společnost. Ten náhodný výstřel by na některého z jeho kumpánů ukazoval.

Hned po ránu, jak Nešpor vyšel z domu, mu kolegové nabídli svezení na kriminálku. Přitom se přesvědčili, jestli u sebe nemá zbraň. V kapse měl ostře nabitou pistoli sedm pětašedesátku. Prý ji onehdy našel u nich na stavbě: „No co – tak jsem si tu bouchačku nechal.“

Jenže tahle bouchačka nesla číslo 232 000 – přesně jako pistole uloupená v říjnu z vrátnice brněnského závodu. A předběžná balistická expertiza ukázala, že střely právě z této zbraně těžce zranily čerpadláře v Opuštěné ulici. Ale zatvrzelý Nešpor ani teď nemínil cokoliv doznat.

Naši zatím přivezli jeho kamaráda, stejně starého Jarmila Šimka. Bývalý topič se mohl pochlubit třemi tresty a také tím, že ho živí manželka. Když se přesvědčil, že už máme jeho společníka, všechno celkem po pravdě pověděl.

S plánem na přepadení čerpadláře přišel Mirek Nešpor. Ale tak docela jim to neklaplo. Jak pumpař Nešpora pronásledoval k parku, ztratil kámoš nervy a začal střílet. A pak místo očekávané tržby našli v Bartíkově tašce necelých sto dvacet korun!

Otrlý recidivista Nešpor se potom ještě pokusil o poslední úhybný manévr, tedy svést větší vinu na komplice: Na čerpadláře střílel Šimek, to on toho člověka zmrzačil! Teprve u soudu Nešpor všechno pod tíhou důkazů přiznal. Za pokus o vraždu, nezdařenou loupež a krádež zbraně vyfasoval Nešpor osmnáct roků vězení, Šimek dostal deset let. A z pana Bartíka se stal invalida.

Table of Contents

Případ bez hlavy

Výstřely u severní stanice