Jan Míka

Ďábelské Desatero

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Míka, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7907-4  (epub)

ISBN 978-80-243-7908-1  (mobi)

Tento příběh se nikdy nestal. Pokud přece, pak se jedná o podobnost přímo ďábelskou.

I

SVAŘOVÁNÍ SAMETU

Scenárista Adam Veselý se jednoho deštivého večera vrátil z vinárny a rozhodl se, že napíše knihu. Proč ne, byl autorem dvou divácky úspěšných filmů, několika televizních inscenací a navíc byl patnáct let rozvedený, měl tedy z čeho čerpat. Jenomže rozhodnutí nepřišlo z důvodu výměny dramatické formy za formu literární, ale proto, že svou bývalou ženu stále miloval. Patnáct let nenápadného nadbíhání, průhledných telefonátů a neuvěřitelně náhodných setkání nikam nevedlo. Kniha se proto jevila jako jediné řešení. Vypíše se z planých nadějí, z nekonečného obracení vzpomínek z líce na rub a z představ, které mají váhu modelářské lepenky. I mravenec rozhodnutý přejít dálnici z Prahy do Ostravy má větší šanci na úspěch než jeho věčná snaha získat ji zpět.

Pro napsání knihy nastala nejpříhodnější doba. Odevzdal producentu Roubalovi scénář nového filmu, finančně bude zajištěn, takže si může dopřát půlroční oddech a věnovat se své životní látce. Projde svou duší procházkovým tempem, vytěží ji, události seřadí přesně tak, jak přicházely, a zaštítí je objektivním pohledem. Bude to dobrá kniha a uzdravující terapie zároveň.

Jednoho dne začal psát.

Bylo nádherné, vlahé ráno… Blbost. Větu vymazal.

Bylo docela obyčejné dopoledne v Praze na Smetanově nábřeží. Rackové létali… Proboha, co je to za slovosled? Je to zubatý jako litinový pastorek. Každé dopoledne v Praze bývá všední. Tohle dopoledne všední nebylo. Hrůza. Dvakrát dopoledne, dvakrát všední a do toho bývá a nebylo… Copak má čeština tak málo slov? Spisovatelé asi nebudou mít lehký chlebíček. Do scénáře by napsal: Obraz první, Smetanovo nábřeží, den. Pavla s Pavlem jdou kolem řeky a drží se za ruce. Nad vodou rackové. Kolem jezdí tramvaje. Ruchy ulice. Hotovo. Tady aby se s tím piplal, leštil a ke všemu uměl pořádně česky. Klid. Rozepíše se…

Z tvůrčí činnosti jej vysvobodil telefon. Volala sekretářka producenta Roubala. Chtěla vědět, jestli by se mohl zítra v poledne zastavit na Barrandově.

„Pan producent by s vámi rád mluvil.“ Slíbil, že přijede. Proč by nepřijel, určitě půjde o jeho scénář a na schůzku už čeká dost dlouho. Vrátil se k rozepsané knize, která zatím neměla žádnou větu. Takové dopoledne jako dnešní… Proboha, vždyť tohle je dokonce Nezval!

Na Barrandov přijel opravdu v pravé poledne. Nezvyklý čas na pracovní schůzku, ale jistě dobré znamení. V pravé poledne byl přece vynikající film a žádná škoda, kdyby kapka jeho slávy ukápla i na Adamův scénář Svařování sametu, který leží u Roubala už skoro měsíc. Adam neřešil, jestli je to hodně nebo málo, věděl, že u Roubala je jediným dramaturgem čas. Čas netelefonuje, nepíše odpovědi, čas je tu proto, aby se čekalo.

„Je na obědě,“ řekla sekretářka Boženka, když se Veselý objevil v kanceláři.

„Nevěř jí, už jsem tady,“ vstoupil Roubal. „Pojď dál.“

Usadil ho do kožené sedačky, nabídl mu kávu a zeptal se: „Tak co? Pořád chodíš střílet?“

„S tím se nedá přestat. Zkus to.“

„Blázníš? Jako kluk jsem neměl ani prak. Co bych dělal s pistolí? Vždyť se toho bojím. Chodíš i na hony?“

„Nemám rád zimu od nohou.“

„To jsi kluk ze vsi?“

„Na střelnici je to útulnější. Sucho, teplo, bar. A potom, ve světě plným darebáků se cítím s pistolí mnohem bezpečnější.“

Roubal hledal v papírech, otvíral šuplata a předváděl producentskou roztržitost. Adam chápal, že řeči o zbraních jsou jen konverzační slušností, protože Roubal miloval pouze koně, a když už se o něčem bavil, tak to byla Chuchle nebo Velká Pardubická. Proč mu předvádí, jak je zavalen prací, to nechápal. Znali se přece od prvního ročníku na FAMU.

„Tady je,“ řekl konečně a vytáhl Adamův scénář. „Nikdy nevím, kam co položím. Je toho moc. Češi totiž nejsou soudný národ. Já ti mám, člověče, pocit, že se v Česku napíše za rok víc scénářů, než se vytočí piva. Ovšem málokteré dílo je na úrovni Prazdroje. To nemluvím o našich dvou společných filmech. Ty se povedly. Představ si, že se pořád hrají.“

„Já vím, chodí mi tantiémy.“

„Promiň, něco musím vyřídit.“ Vymačkal číslo v mobilu. „Tady Roubal. Tak jak jste na tom, pane profesore…?“

„Ale jo,“ veselil se v telefonu profesor Sedlák. „Už jsme u jablka. Právě jsme ho nakrojili.“

„U jablka?“ Roubal nerozuměl. „No dobře, tak mě už berte vážně. Kdy mi dáte první díl? Když chceme příští prázdniny točit, tak na tom musíme začít produkčně makat. Pokud nebudeme mít smlouvy, tak nám herci utečou na dovolenou, však to znáte.“

„Zavolejte za týden. To už budeme něco mít. Kolegyně je velice pracovitá,“ utěšoval ho Sedlák.

„Tak dobře, zavolám, ale pak už budu zlej. Nashle.“

Veselý se tvářil, že neposlouchá, ale tenhle telefon jej zajímal. „Profesor Sedlák pro tebe něco píše?“ zeptal se. „Desatero. To nevíš? To ví celá Praha.“

„Ke mně se to prostě nedoneslo, no,“ řekl nevrle.

Roubal se zašklebil. „Mám s tím spoustu starostí a oni nemají jediný díl. Tlačí na mě televize, chtějí vidět scénáře, a když neuhlídám prachy, tak to budu dodělávat za svý. To jsou holt lahůdky koprodukcí.“ Třískl mobilem. „Že jsem se radši nevyučil truhlářem. Dřevo aspoň voní, tady všechno smrdí. Kde jsme to přestali?“

„U našich dvou filmů,“ napověděl Adam, ale myslel hlavně na Sedláka. Moc dobře věděl, že píše pro Roubala seriál, a moc dobře věděl s kým, jenže raději dělal popleteného.

„Jo, ty filmy jsou ukázkový příklad. Když to má vtipný dialogy a nedělá se z toho umění a nerežíruje to nikdo z československé nové vlny, tak se natočí dobrej film. Na kterej lidi chodí.“

Proč to zdržuje? říkal si Adam. Proč neřekne, tvůj scénář je výborný, budeme to točit? Napíná mě jak začátečníka. Je nám přes čtyřicet, jeden čas jsme spolu bydleli na stejné koleji. Co blbne?

„No. A tohle ten tvůj scénář, Adame, nemá. Ten se nepoved.“ Odstřelen z bezprostřední blízkosti. Ráže tři sta padesát sedm Magnum.

„Jako napsaný je to pěkně,“ pokračoval, „to ty umíš, ale nikoho by to nebavilo. Věř mi.“

„Proč myslíš?“ zeptal se překvapeně.

„Už ten název, Svařování sametu. Někdo si bude představovat, že se to odehrává ve fabrice při noční směně, jinej, že je to o sametové revoluci – a dohromady na to nepřijde nikdo.“

„Název se dá změnit,“ bránil se Veselý.

„Jenomže polovina se toho odehrává v noci a to je strašná blbost. Nesnáším tmu ve filmu. Nic tam není vidět, a než se rozbřeskne, tak nám celý kino spí. Příběh je bez překvapení a je banální. Taky se ti někam vytratil humor. Je to takový moc vážný. Člověče, nechtěl ty jsi na starý kolena dělat umění? Chtěl, co? A říkal sis, kamarád Roubal to nepozná, sežere mi to i s navijákem. Že jo?“

Adam si vzpomněl, jak se Roubal vyznamenal při promoci. Měl sice černý oblek, ale na nohou provokativně sešlapané důchodky. Už tenkrát světu naznačoval, že si bude stát vždycky na svém. Jenomže když nebude honorář, kdo za Adama splatí novou Hondu? Kdo za něj bude platit nájem, složenky, elektriku, popeláře? Zbláznil se do kopce? „Co blbneš, Ferdo? Proč bych na tebe něco hrál? Napsal jsem scénář podle svého nejlepšího svědomí, jako vždycky. A pokaždý z toho byl dobrej film…“

„Vždycky se to prostě nepovede,“ skočil mu do řeči, „uznej to a nesnaž se mě ukecávat.“

„Já tě neukecávám, já fakt čumím. Co je na tom scénáři špatně? Můžu přece udělat pár oprav. To od tebe není seriózní hodnocení. Nasaď na to dramaturga a já se s ním určitě dohodnu.“

„Jsi jedinej, s kým se o jeho veledíle bavím, už to je ode mne dost seriózní, ne? Já vystudoval produkci, umím plánovat, počítat a hlavně mám nos. Tohle by nikoho nezajímalo. A když jsou prázdný kina, tak to znamená co? Že vyhazuju peníze a budu velice těžko shánět sponzory na další projekt. Já chci dělat dobrý filmy, to určitě, jenomže ne umění. Bez peněz na Barrandov nelez. Tenhle scénář nepřináší peníze a peníze jsou u filmu to základní. Peníze jsou totiž největší umění. Přines to, co jsi psal dřív, a já to začnu točit zítra. Nasadím na to režiséra, kterej to umí, a hotovo dvacet. Je to jednoduchý. Ale začíná to dobrým scénářem.“

„Takovýhle řeči nemají cenu. Přece nemůžeš dát jenom na svůj úsudek.“

„Můžu. Já to platím.“

„Snad nejde jenom o peníze. Rád bych slyšel nějaké serióznější hodnocení. Dal jsem to například číst Loupežníkovi (režisér Šuhaj, který získal přezdívku podle Nikoly Šuhaje), a ten řekl, že to okamžitě natočí.“

„Ten ať mlčí, má práce až nad hlavu. Prostě to neberu.“

„Poslední slovo?“

„Poslední.“

„Tak ti pěkně děkuju,“ řekl Adam, „mám dluhy.“

„Já taky. A ty bys mi přidělal další. Před chvílí jsi říkal, že nejde jenom o peníze, tak co?“

„Jenomže o tyhle peníze jde. Počítal jsem s nima.“

„Nejsem tu proto, abych odpovídal za tvoje dluhy. Já tady vyrábím filmy a snažím se, aby na ně lidi chodili. Jinak nevím, proč bych to celý dělal.“

„Ovšem hodnotíš je sám.“

„Přestaň mě štvát,“ rozčílil se Roubal. „Nejsem úplně blbej. Četli to dva další a oba tvrdí, že to nestojí ani za druhou verzi.“

„To by mě zajímalo kdo,“ řekl s despektem. „Co je to za borce?“

Roubal zaváhal a pak na Veselého vypálil: „Například Datel. Doufám, že za ním hned nepoletíš a nezačneš mu nadávat jako mně.“ Sáhl do stolu a podal mu posudek. „Když už jsem ho prozradil, tak si to přečti.“

Banální manželský trojúhelník, což by nemusela být chyba, kdyby byl autorův pohled originální. Chybí nadhled, větší znalost prostředí (každý druhý film se teď odehrává v nemocnici) a látka těžkne pod nemluvnými dialogy… Kam se ztratila Veselého lehkost? Zřejmě za ctižádostivou snahou vytvořit umělecké dílo. Snaha skončila uprostřed cesty. Jeho předchozí scénáře měly k umění blíž než tento opus…

„Kecy,“ hodil posudek na stůl, „o filmu neví nic, tohle napíše každá sekretářka. Chtěl mě odstřelit, to je celý. A víš proč? Protože jeho scénáře viděly filmový pás naposled, když se točilo černobíle. To sis vybral lektora. Nemá talent, tak plive na práci těch, kteří ho mají. Dobře, nebudu se rozčilovat. Nebereš, tak neber. Zkusím to jinde.“ Vzal scénář. „Ahoj.“

„Počkej,“ zastavil ho Roubal, „nedivoč jako malej kluk. Já vím, že psát umíš. Ale vždycky to nevyjde. Nápady někam odletí…“

„Mně nápady nikam neodletěly. Ve scénáři je jich dost. Nápady odletěly Datlovi, tak teď posuzuje a radí druhým, jak by měli psát. To je v Čechách úplně normální.“

„Nerozčiluj se,“ řekl Roubal žoviálně. „Já si myslím to, co on. Každej má někdy období, kdy má hlavu prázdnou. A co je nejhorší, nedá se to léčit. Varuju tě, nesahej po alkoholu. To jsou prachsprostě konzervativní snahy. Připojí se k nim kocovina a každý ráno bojuješ ponorný boj s bilanční sebevraždou.“

„Nech si přednášku, buď tak laskav.“

„Nešil. Co je to jeden nepovedenej scénář…“

„Viď? Jenom rok práce. A není nepovedenej!“ trpělivě se hájil Adam. „Tak dobře, není nepovedenej… jenom je trochu k ničemu. A nezlob se, mám tu ještě práci. Tak se měj.“

Adam neodcházel.

Table of Contents

I

SVAŘOVÁNÍ SAMETU

II

III

IV

V

VI

VII

VIII