Dravec (ukázka)
Author: František Uher; Uher, František
Date: 2017-08-20 22:00:00+00:00
Description: Krásný jarní den se změní v noční můru, když je pod mostem v blízkosti potoka nalezena mrtvá dívka bez bot. Vyšetřování se ujímají tři králové, jak kolegové říkají kriminálním inspektorům Čemusovi, Plevákovi a Justovi. Brzy odhalí její identitu...
Publisher: MOBA
Rights: ©MOBA

František Uher

Dravec

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Uher 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7909-8  (epub)

ISBN 978-80-243-7910-4  (mobi)

1

Někde vysoko trylkoval neviditelný skřivánek. A bylo jaro. Jako podle Jana Karafiáta a jeho knihy o Broučcích, kultovní dětské knihy mizející generace. Všechno se probouzelo…

Stříbrný potok protékal údolím, které nedávno překlenul dlouhý silniční most. Vrnivě po něm projížděly osobní vozy, hřmotněji kamiony, občas rušivě zahřměly silné motocykly. Motocyklisté jsou družní lidé a rádi se prohánějí silnicemi ve skupinách, hlučně a agresivně, jako kdyby spěchali za konkrétním cílem, ale nevěděli, kde ho hledat. Snad se domnívají, že v partě se jim to povede snadněji. Často jim však jejich počínání překazí smrt. Rychlá kola jsou nebezpečná. Zejména když jsou pouze dvě.

Pod mostem zůstala plechová bouda. Původně patřila stavební firmě, ale po dokončení terénních úprav došlo k tiché dohodě se správou povodí, která zamýšlela Stříbrný potok zregulovat, vrátit mu původní šíři a především ryby. Během dvou roků stavebních prací a terénních úprav se neširoký klidný tok zanesl, břehy zarostly kopřivami, rákosím, bodláky a tuhou trávou. Všechen ten plevel slehlý sněhem se zatím držel nízko u země, ale pokud by vydrželo suché počasí, stuha potoka by se za pár týdnů na některých místech jen úporně prodírala. Nebo naopak, po prudkých deštích koryto nezvládalo náhlý příval vody. Někdo to sváděl na meliorace a později na stavbaře, pamětníci zastávali stanovisko, že tomu tak je odjakživa.

Do údolí klesala velkým obloukem stará silnice, uťatá na úrovni louky, proklouzla mezi potokem a boudou a dalším obloukem šplhala vzhůru. Nad protější lesnatou strání se ježila podivně lomená červená střecha krajního stavení předměstí Jánov. Starou silničku téměř nikdo nepoužíval. Snad pouze brzy na jaře zemědělci při rozhrabování krtin, později při sklizni sena a otav. Rybáři kdysi oblíbený pstruží potok vypustili ze svého repertoáru. Ztratil přirozený půvab, především však pstruhy, okouny, líny i poslední raky. Možná je odrazoval také téměř nepřetržitý hluk z frekventovaného mostu, rybáři jsou tiší lidé a mají rádi klid. Předměstí Jánov již dorostlo k lesu ve stráni, zatím se však za ním ostýchavě skrývalo, jako kdyby se přírodě omlouvalo za rozpínavost civilizace. Jenom občas dolehlo do údolí loudavé vyzvánění umíráčku, když se některý z jánovských kmenových obyvatel vypravil na dalekou cestu, z níž není návratu.

Plechová bouda stála asi dva metry od robustní paty mostního pilíře.

Toho krásného jarního dne kráčela podle potoka mladá žena, doprovázená holčičkou ve žlutém svetříku. Náhodný chodec by ani na okamžik nezapochyboval, že potkal matku s dcerou, podoba byla až příliš nápadná. Dokonce i způsob chůze, obě budily zdání, že si maličko šlapou přes špičky. U holčičky to bylo nápadnější. Také jejich oříškově hnědé oči a půvabné jemné rysy napovídaly, že jsou jedné krve.

Blížily se ke stínu vrhanému mostní konstrukcí.

„Já musím,“ pronesla holčička nešťastně.

„Běž za boudu, Aničko,“ řekla mladá žena.

Holčička mohla kdekoli, nikde nebylo živáčka, nemohly být sledovány ani z mostu, ale vštípená vychovanost a přirozený ostych ji navigovaly za boudu.

Odběhla, ale téměř okamžitě klopýtavě utíkala zpátky.

„Spí tam nějaká bosá paní,“ volala Anička, nedávajíc najevo žádné zděšení. Jako většina současných dětí byla z televizních pořadů zvyklá na monstróznější obludnosti. Některé děti už je znaly i ze života, který nabýval stále ostřejších, neobroušených hran.

„Co to povídáš,“ pravila mladá žena vyplašeně a zamířila za boudu.

Anička nelhala. Na písčité půdě s nesměle rašící trávou ležela žena. Vlastně ještě dívka. Ruce a nohy měla rozhozené do stran. Dlouhé světlé vlasy působily nepořádně, hustý pramínek zakrýval ústa a bradu. Bylo evidentní, že zavřené oči se již nikdy neotevřou a neupřou pohled do betonové mostní konstrukce. Na krku a na halence zaschlo nevelké množství krve. Několik skvrn zůstalo i na nohavicích zánovních, pečlivě ošoupaných vybledlých kalhot.

„Není to Eliška?“ otázala se Anička ostýchavě a trochu zmateně.

Byla to Eliška. Ležela tam tichá, nehybná, nepotřebná a bosá.

2

„Pod novým silničním mostem přes Stříbrný potok leží mrtvá Eliška Caldrová.“

Sdělení převzal od krajského policejního dispečinku nadporučík Mašek, jehož povinností bylo toho dne dirigovat pořádkovou policii. Téměř celý tok Stříbrného potoka náležel do jeho obvodu. Však také vytékal ze stejného pramene jako hlavní přítok přehrady, která se rozkládala pod Mrákovem. Jenom se ještě nahoře v lese nad městečkem působením geologické anomálie odklonil a ubíral se kamenitými žleby, mělkými údolíčky a lučinami, než ho pohltila řeka.

Nadporučík Mašek neváhal a navigoval na označené místo hlídkový vůz, obsazený nadporučíkem Slámovou a podporučíkem Kmochem. Právě se vrátili od drobného předměstského hašteření majitelů nových domů se starousedlíkem, který vlastnil halasného kohouta, a zastavili pod oknem. Vystoupit stačila pouze policistka, spojením hodnosti a jména zkráceně oslovovaná některými kolegy Nadslámová.

„Máte výjezd,“ hlásil jí nadporučík Mašek, sotva vstoupila do kanceláře. „Mrtvá pod jánovským mostem.“

„Znáte ji?“ otázala se nadporučík Slámová.

„Copak můžu znát každou holku z okolí?“ odpověděl nadporučík Mašek lehce popuzeně, nebožtíky neměl rád za žádných okolností, oběti cizí agresivity vůbec ne. Když smrt dostihla mladou dívku nebo dítě, několik nocí nespal a pociťoval něco jako vinu. Neboť věřil ve společenský význam prevence, ačkoli byl zkušeným policejním matadorem a smrt znal snad ve všech jejích podobách. Přesto měl výčitky. Vyvěraly z vědomí, že jako policista by měl násilným činům předcházet a zabraňovat. Věděl však, že to je nemožné. Teoreticky i prakticky. Zločin je vždycky o krok napřed přes represí a nikdy tomu nebude jinak.

O události u Stříbrného potoka však něco málo věděl, o sporé znalosti se podělil. „Kriminálce už dali vědět.“

Nadporučík Slámová ve vrátila k autu. Ani příliš nepospíchala, mrtví neutíkají. Podporučík Kmoch stále seděl za volantem, jako kdyby tam chtěl zapustit kořeny. Ve skutečnosti si potřeboval vyřídit soukromý hovor, ale volaná nejevila zájem navázat spojení. Snad se zabývala pacientovým bolavým zubem, nacházela se mimo doslech, seděla za volantem a projížděla křižovatku, odletěla do Honolulu nebo trucovala.

„Jedeme,“ pronesla nadporučík Slámová a Kmoch hned vytušil, že se stalo něco nad rámec běžných událostí. Pro hosta odcházejícího bez placení, protože byl bez peněz, autobusovou strkanici mezi černým pasažérem a revizorem nebo domácí hádku by nenasadila důležitý tón, jakým admirálové vydávali z vlajkových lodí pokyn k zahájení námořní bitvy. „Pod jánovským mostem nám leží mrtvá.“

„Jako naschvál,“ poznamenal podporučík Kmoch s náznakem ironie. Mohl si ji dovolit, proseděli spolu v policejních autech již stovky hodin a prožili ledacos, co se někomu mohlo jevit jako zajímavé dobrodružství. Až na to, že jim párkrát šlo o krk, to se v policejních kruzích bralo jako samozřejmost a veřejnosti se to nesdělovalo. Byli téměř stejný ročník, ale zatímco Nadslámová působila dojmem neohrožené bojovnice schopné projít zatarasenou hradní bránou, hubený Kmoch budil zdání křehkého inteligenta, který se dal k policii nedopatřením nebo z nedostatku lepších existenčních perspektiv. V civilním oblečení by z větší vzdálenosti mohli být považováni za matku a syna. Jenom nepočetné množství lidí však dostalo příležitost vidět je oba najednou bez uniformy. Zejména Slámovou, kterou kolegové a ještě častěji několik kolegyň podezřívalo, že v uniformě i spí. Někdy tomu tak skutečně bylo.

Podporučík Kmoch se nenechal odradit. „Někdo zdejší?“

„Jmenuje se Eliška Caldrová,“ prohodila nadporučík Slámová skoro neslyšně, ale podporučík pod dojmem toho jména přidal plyn.

„Vždycky je třeba přijet do určeného prostoru co nejdříve, ale nejdůležitější je hlavně dojet,“ poznamenala nadporučík Slámová suše, slastnou závrať z rychlé jízdy přestala pociťovat před několika měsíci, když zrušila starší hlídkový vůz. Stíhala nezodpovědného řidiče, který porazil na přechodu malého chlapce a nezastavil. Dostihla delikventa, který se na náledí snažil vyhnout nakloněné, o strom opřené dodávce. Jako zázrakem mu riskantní manévr vyšel, dodávkou krytý porouchaný kamion se však stal nepřekonatelnou překážkou. Slámová to nedokázala ubrzdit. Od toho dne se za volant nehrnula, přetrvávalo v ní trauma, věřila však, že si s tím čas poradí.

„Ty ji znáš, tu Elišku?“

„Od vidění,“ odpověděl podporučík Kmoch a zpomalil. Musel, na světelném semaforu naskočila červená. „Mladičký a celkem parádní kousek ženského pokolení.“

„Je mrtvá,“ upozornila nadporučík Slámová přísně.

„To je samozřejmě hodně zlé,“ pravil Kmoch. „Chudák holka! Podstatně horší je, že byla Caldrova vnučka.“

Nadporučík Slámová dlouze hvízdla. „Toho Caldra?“

„Toho,“ potvrdil Kmoch. „Znáš snad ještě jiného?“

„Jeden mi stačí až na věky,“ odpověděla a udělala rukou pohyb, jako kdyby se chtěla pokřižovat. Nedokončila ho a uhladila pramínek vlasů za uchem. „Kdybych o Caldrovi nikdy ani neslyšela, o nic bych nepřišla.“

Kdysi se mu velice neprozřetelně pokusila naznačit, že padesátikilometrová rychlost platí ve městě i pro poslance. Domluvu vyslechl mlčky, s napjatou tváří a hněvivým pohledem, dechovou zkoušku na alkohol však zlostně odmítl s poznámkou, že je abstinent a vegetarián. Ač jí zkušenosti vštípily principální nedůvěru, tomu druhému věřila. Byl dusný letní večer, měl otevřené okno, při odjezdu stačil zaslechnout „také jste pěkný blbec“, což si samozřejmě nenechal pro sebe. Když si následujícího dne stěžoval, oslovený policejní hodnostář sice sám pro sebe dal Slámové za pravdu a pomyslel si, že by chtěl mít Caldrovy starosti aspoň o víkendu. Slíbil, že nedisciplinované prostořeké podřízené promluví do duše. Došlo k tomu spíš náhodně, málem alegorickým způsobem a se značným časovým odstupem.

Albert Caldr byl absolventem obchodní akademie. Z úředníka spořitelny se stal jánovským předsedou národního výboru a později starostou. Předměstí Jánov mělo s městem společnou řeku, historii, infrastrukturu, zdravotnictví, divadlo, školy, profesionální hasičský sbor, další instituce a fotbalový klub hrající čtvrtou třídu na vlastním skromně vybaveném hřišti a převážně s vlastními odchovanci. Zachovávalo si však základní samostatnost. Albertu Caldrovi byl Jánov pouhou startovací plochou, závratně rychle se vypracoval v pravou ruku hejtmana. Aby vypadal chytře, soustředil kolem sebe houf ještě větších hlupáků. Neskrývanými ambicemi ohrožoval pozici samolibého hejtmana, proto se na krajské stranické kandidátce stal mužem číslo jedna a následně poslancem, nakrátko ministrem a na několik roků členem tří výnosných správních rad a šéfem významného úřadu. Odstranit nepohodlného nahoru bylo vždycky snadnější než odstranit ho vůbec. Teprve tam se ukázalo, že Albert Caldr rychleji mluví, než myslí a jeho schopnosti a znalosti jsou celkově na pováženou. O charakteru nemluvě. Sláva však stává na vratkých nohách. Když pocítil první nebezpečné otřesy půdy, naznačil bezprostřednímu nadřízenému, že má přehled a důkazy o jeho aktivitách, neslučitelných s postavením ve státním aparátu. Ještě té noci neznámí pachatelé vykradli jeho pražskou služební garsoniéru, odnesli počítač a kdejaký kousek papíru a zdevastovali téměř nový, dosud nepojištěný mercedes. O dva dny později se ve dveřích architektonického skvostu uprostřed přísně střežené pražské předměstské enklávy vřele loučil se zcela nahou zpěvačkou opředenou mnohými skandály. Pravda, zcela nahá nebyla, na nohou měla pantoflíčky, ty však nebyly zřetelné na snímcích trojice vybraných, předem informovaných, Nevybíravých a v jistých směrech naprosto spolehlivých fotografů, těšících se na bohatý vývar. Neštítili se žádného skandálu, žádné nechutnosti. Jako člověk se Albert Caldr mohl loučit s kýmkoli, byl již dvacet roků vdovcem, jako politik horující v počátečním údobí kariéry pro mravnost, sexuální zdrženlivost, víru a pokání to ovšem maličko přehnal. Tři fotografové zhotovili během dne několik necudných fotomontáží, na nichž účinkovala zpěvačka nejen bez mikrofonu, ale i bez pouhé nitky textilu. Připojena byla strohá, vrásčitá tvář Alberta Caldra, nahrazující na některých snímcích obličej jiného muže. Následujícího dne měli čtenáři bulvárních plátků o senzaci postaráno. Jánov lomil rukama, o městě nemluvě, škodolibější část jásala a chlubila se pozdní předvídavostí, „však jsme to říkali“ či „neříkal jsem to?“ letělo mezi lidmi ještě před pozdravením. Zpěvačku těšil svěží záblesk v uvadající popularitě. Nezáleželo jí na způsobu, jakým svoji image posílí, v tom směru byla lhostejná jako studený měsíční svit a tvrdá jako kanálová mříž. Každá špína po ní stekla do ztracena. Čím větší ostuda, tím víc zvědavých diváků na vystoupeních označovaných za koncerty. Doprovázela ji parta povalečů, vydávajících se za hudebníky, ačkoli žádný z nich zatím neobstál ani v dechovce, vyhrávající na pohřbech a svatbách.

Albert Caldr zatroubil k ústupu, uzavřel s vlivnějšími džentlmeny dohodu, že v blížících se volbách nebude usilovat o volitelné místo na žádné kandidátce, a protože dosáhl důchodového věku, odebral se s nepříliš zdůrazňovanými zásluhami a nápadně vysokou finanční satisfakcí na zasloužený odpočinek. Odmítl formálně nabídnuté místo na zastupitelském úřadu v africkém státečku, který ve starém školním zeměpisném atlasu ani nenašel, kromě rodného jazyka ovládal němnógo pouze ruštinu.

To vše podporučík Kmoch věděl. To vše věděla nadporučík Slámová, dokonce ještě něco málo navíc. Když měli most na dohled, odbočili na vedlejší silničku a zvolna sjeli ke Stříbrnému potoku. Spatřili mladou ženu a holčičku, které jim s úlevou vykročily vstříc.

3

Dostatečně pestré informace o exposlanci Albertu Caldrovi měl také inspektor Čemus, dirigující skupinu kriminalistů, postaru označovanou za mordpartu. Její správné označení znal z civilistů málokdo. Také na tom příliš nezáleželo. Za důležitější byla považována skutečnost, že Čemusovi kriminalisté dosahovali vysoké objasněnosti případů. Ne všichni je však zahrnovali vřelými sympatiemi, mnozí jim vyčítali, že postrádají smysl pro diferenciaci, limitovaný přístup a společenskou prospěšnost, že si počínají způsobem slonů v porcelánu. Objektivnější říkali, že neznají bratra.

Inspektor Čemus zastával v evropanstvím zatížených vyšších a vysokých kruzích krajně neoblíbenou, třebaže hojně proklamovanou zásadu „padni komu padni“. To by tolik nevadilo, kdyby ji za všech okolností nedodržoval. Proto občas narazil. Dokonce i u nadřízených. Také mezi státními zástupci neměl mnoho přátel. Dvakrát mu rozpracovaný případ odebrali pod záminkou, že je příliš vytížený, a jako naléhavější mu nechali objasnění případu šestapadesátileté notorické alkoholičky Krupičkové, která se v opilosti dožadovala pozornosti pokojně spícího manžela a bodla ho vidlemi do hýždě.

Když inspektor Čemus ujížděl k silničnímu mostu pod Jánovem, očekával komplikace a pokusy zasahovat do vyšetřování. Albert Caldr měl stále spoustu známých a jistou míru vlivu. Zdraví mu totiž celkem sloužilo. Především paměť.

Inspektor Čemus paradoxně spoléhal na policejního ředitele, který toho o policejní praxi věděl jako trpaslíci o pohnuté minulosti Sněhurky. Časem však správně pochopil, že je silný v kramflecích jedině bezchybnou činností podřízených složek, které se nestávaly oprávněným terčem útoků sdělovacích prostředků. Pouze tak se podařilo dotlačit až před soud předního pražského podnikatele, který si ve městě spletl hotelový pokoj se střelnicí a prostitutku cizí národnosti s terčem. Jenom tak stanula před soudem pro mravnostní delikt s nezletilým třikrát rozvedená dcera přední političky. Manželství by měla připomínat román, ta její měla blízko k aforismům. Na osvobozující rozsudek již kriminalisté neměli vliv.

Slunce stálo přímo nad mostem, když inspektor zastavil na břehu Stříbrného potoka. Vystoupil v doprovodu inspektora Pleváka, který se někdy musel prokázat dvakrát, aby oslovení uvěřili, že patří k policii.

„Pánové jsou z kriminálky,“ představila je Nadslámová napůl anonymně, jako kdyby jména znamenala zbytečnou přítěž. „Slečna Moravcová našla zavražděnou.“

„Těší mě,“ pronesli všichni tři.

„Těší mě,“ napodobila je Anička ve snaze upoutat pozornost dospělých.

„Dcerka?“ otázal se inspektor Čemus, který se okázale chopil dětské ručky.

„Neteř. Sestra odjela za pracovními povinnostmi, tak se starám o Aničku já.“

„Omlouvám se,“ řekl inspektor Čemus. „Zmýlila mě nápadná podoba.“

„Nejste jediný,“ pravila Lenka Moravcová. „Jsme si se sestrou hodně podobné. Stále si nás pletou, pokud zrovna nestojíme vedle sebe.“

„Můžete se uvolnit, kdy vás napadne?“

„Ne úplně vždycky. Vzala jsem si práci s sebou, jsem překladatelka a soudní tlumočnice. Ovládám jazyky z Vietnamu, Barmy, Laosu a Thajska, trochu se domluvím i čínštinou a několika nepříliš rozšířenými nářečími asijských jazyků,“ vysvětlovala mladá žena. „Sestra Anna také. Žily jsem v Asii osm roků. Rodiče tam pracovali jako lékaři a často měnili působiště. Dneska nás s Aničkou vylákal na procházku krásný jarní den. Obvykle sem zajíždíme autem. Dneska jsme se pustily stezkou ve stráni. Chtěla jsem Aničce ukázat blatouchy nebo sasanky, ale kde jim je konec! Kdybych tušila…“

Nedořekla, ani nebylo třeba, nahradila slova hlubokým povzdechem.

„Znáte mrtvou?“

„Trochu. Anna se s Eliškou stýkala častěji, občas jí dokonce pohlídala Aničku. Studuje v Praze, ale doma je ob dům u dědečka. Pana Caldra patrně znáte.“

„Půjdeme se podívat,“ řekl inspektor Čemus. Pochopitelně nemyslel na bydliště její sestry Anny nebo Caldrův dům, jehož červená střecha vyčnívala nad vrcholky stromů, ale na mrtvou dívku.

Table of Contents

1

2

3