Jaroslav Kuťák

Josefovská krev

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslav Kuťák, 2017

© foto na obálce Barbora Fukárková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7865-7  (epub)

ISBN 978-80-243-7866-4  (mobi)

Příteli Dr. B. Venturovi a jeho družce

Děkuji všem svým stálým příznivcům a podporovatelům, především Jirkovi Foltánovi, Vladovi Zvaríkovi, Petru Poppelovi, Liboru Píšovi, Pavlu Schreiberovi, Petru Maškovi, Pavlu Koudelkovi a Mirku Myškovi.

Poznámka autora

V této knize často používám výraz Cikán v etnologickém významu a nemyslím tím nic zlého.

V josefovské pevnosti bydlí mnoho Cikánů. Tento pojem považuji za tradiční a používá ho i většina evropských jazyků. Někdo má raději výraz Rom a já mu to neberu, nechť si ho dosadí místo zde užitého termínu, ale ať budeme našemu sousedskému etniku říkat tak, či onak, nic se nezmění. Stále zůstanou svoji, jako jsou už čtyři tisíce let po svém příchodu do Evropy.

Rád bych tuto detektivku věnoval také nejlepšímu Cikánovi svého života, Edovi Cínovi, což byl shodou okolností můj nejlepší a nejpečlivější trenér fotbalu. Díky, Edo.

Za báje děkuji paní Věře Sílové, za mravenčí práci v diplomce Tereze Kuchtové a všem autorům uvedeným v její práci, za pomoc děvčatům z veřejné knihovny v Josefově, především Martině Sílové.

Ještě něco – pokud vím, stejné křestní jméno jako hlavní hrdina této knihy má ještě jeden pán v celé České republice, ale ten s mým zcela vymyšleným příběhem nemá nic společného.

Také děkuji nedostižitelnému Jaroslavu Haškovi za jeho povídku, kterou jsem zde použil proto, že je báječná a čistá a hodila se, a taky proto, že ji dnes leckdo záměrně potápí do zapomnění.

1

Vinnetou Džuga pelášil, jako by sousedovi ukradl chytrý telefon. Bylo před polednem, ale jeho rozvětvená rodina ještě spala, protože do zanedbaných střech josefovských domů nepřetržitě bubnoval příjemný pozdně letní déšť. Být slunečný den, už by měl na ulici mocné zastání, ale takhle v tom zůstal sám, což znamenalo jediné – prchat jako kapitán Jack Sparrow.

Jack byl Vinnetouovým skutečným idolem. Otci sice neodpustil své křestní jméno, ale mohl dopadnout ještě hůř. Bratři se totiž také jmenovali po tátových hrdinech z dětství – Žofré, Belmondo, Marais, Fantomas a Krkovička. Táta nekriticky miloval hvězdy stříbrného plátna konce minulého století. Jako kluk do hlediště sice nechodil, protože to stálo peníze a ty mu nikdo nedal, ale měl kamaráda promítače. Nikdo netušil, proč se mu mezi hrdiny připletl řezník Krkovička. Snad kvůli masu a uzeninám, které měl Krkovička ve velkém množství pod palcem v dobách socialismu, kdy bylo státním svátkem, visel-li na háku v prodejně turisťák.

Vinnetou prchal ke zdevastovanému Hotelu Veselý. Věděl, kterým sklepem pronikne do katakomb. Tam se pronásledovatelům bezpochyby ztratí.

Byl vystrašený, s tím se nedalo nic dělat. Ve stavu vzrušení potom zažíval divné věci. Stávalo se mu to stále častěji. Bydleli v josefovské pevnosti, která měla bohatou historii. Uzavřený prostor z nezničitelných cihel, které měly chránit i domy důstojníků před nepřátelským ostřelováním, skrýval nekonečná tajemství, která se před jeho vnitřním zrakem otevírala jako kniha. Proběhl pootevřenými vraty a uslyšel pláč.

„Paní Barboro, je to syn. Chlapec jako buk.“

„Tvůj prvorozený, Josefe. Jsem Barbara, pane doktore, Barbara Pankl-Němcová. Zapište mě tak, prosím, do synových listin.“

„Rozkaz. Jak si přejete.“

„Ale doktore, jakýpak rozkaz, sice jsme ve vojenské pevnosti, ale moje žena není voják. – Děkuji ti, lásko.“

„Děkuji tobě, můj milý.“

„Jaké mu dáš jméno?“

„Smím, Josefe?“

„Ano, Barunko.“

„Smím po básníkovi nejčeštějším? Hynek? Karel Hynek zemřel před dvěma lety. Ráda bych…“

„Ach tak,“ ozvalo se a pak se zabouchly dveře.

Po chvilce se znovu otevřely.

„Odpusť, má milá, víš, jak jsem prchlivý. Odpusť.“

„Soužití vojáka a spisovatelky bývá břemenné.“

Vinnetou zatřepal hlavou. Někdy výjevy z minulosti slyšel, někdy je vídal. Bývalo to legrační. To podle pocitu, jaký zrovna prožíval, a taky díky tomu starodávnému patosu.

Vinnetou byl Cikán. V rodině měli kartářku tetu Eriku, a proto věřil na duchy. Takže si s nimi nelámal hlavu a bral tajemné výjevy jako normální věc, jako filmové příběhy, které jeho táta hltával kontrolním okénkem vedle obří drnčící promítačky v městském kině.

Zaslechl kroky. Zastavily se před vchodem do zpustošeného, polorozpadlého hotelu. Ze stěn se olupovala omítka a tapety, leckde se povalovaly zbytky rozbitého nábytku či prken z vylámaných podlah vedle střepů z roztříštěných oken.

Couvl ke dveřím, které vedly do bývalého lokálu. Opatrně je pootevřel a škvírou vklouzl dál. Kdyby jeho táta znal hoteliéra Veselého, jistě by ho zařadil do své síně slávy.

Vinnetou se přitiskl zády k plesnivé zdi. Zavřel oči. Jakmile je však znovu otevřel, spatřil zdevastovaný restaurant. Zamrkal a před očima se mu podnik proměňoval do starodávné podoby. Na stěnách visely obrazy jak od častolovického Antonína Hudečka, tak od nejlepších polských malířů jezdectva na lovu a v boji.

♦♦♦

Danoušek se často označoval za bramboru, ale josefovský hoteliér Veselý musel být dvakrát takový kus. Seděl v detektivní kanceláři u krásné Marie a Karla Schwarze, popíjel kávu, odchrchlával a vyprávěl historky o malířích.

„Jo, osudy slavnejch bejvaj různý. Takovej malíř Willi Nowak byl známej alkoholik. Když si jednou v opilosti prostřelil koleno, dostal za to od pojišťovny nějaký plnění a za takhle získaný peníze uspořádal s kamarádama první výstavu slavný Osmy. Bylo v ní osm malířů, který byste dneska nezaplatili: Filla, Kubišta, Kubín, Antonín Procházka, Emil Arthur Longen, zapomenutej sudetskej malíř Max Horb, Bedřich Feigl a Willi Nowak. Členové Osmy byli úplně švorc, výstavu mohli uspořádat jen díky těm penězům z pojistky za prostřelený koleno malíře Nowaka, jehož obrazy kritika často nazývala barevnou omeletou.“

„Kde ty historky pořád bereš?“ zeptal se Karel a položil před hosta talíř s borůvkovým koláčem.

Dan se nežinýroval a začal je polykat téměř bez kousání.

„To je dobrota,“ zamlaskal si. „Mám doma obrovskou skříň plnou knížek o malířích, sbírám je celej život. Až se jednou pohnou a zřítěj se na mě, zaživa mě pohřběj. Voni malíři obecně chlastali. Například malíř Karel Boháček – taky chlastal a taky neměl ani vindru. Nosil pěšky z Mladý Boleslavi obrazy do Prahy a ještě na místě peníze prochlastal.

Jednou jsem v rámci svejch sběratelskejch aktivit narazil na zajímavej kontakt. Dostal jsem se k panu strojnímu inženýrovi, kterej byl svýho času u Forda. Bylo mu 102 let. Po celej důchodovej věk sepisoval vzpomínky, měly několik průklepů, originály si nechával svázat do kůže a ukládal je do knihovny. Zapamatoval jsem si, že se jeden svazek jmenoval ‚Mé rodné Choroužvičky‘. Tak jsem dědkovi říkal Choroužvička.

Zajel jsem k němu domů, abych si ho připravil. Choroužvička seděl v křesle v salónu, na nohou bačkory, ale na sobě oblek s kravatou. Manželka, ohnutá do pravýho úhlu, nám přinesla odpolední čaj s hrubě nakrájenými chlebíčky. Choroužvička ji odmávl jako hmyz, nasadil si půlčíka do špičky, řekl: ‚Pane doktore, jak jistě víte…‘ a usnul.

Jednou si ale vzpomněl, že zná dceru malíře Boháčka. Napsal jí ‚list‘ a rozjeli jsme se za ní. Sotva Choroužvička usedl do auta, pochopitelně usnul. Přijeli jsme do vesnice, kde bydlela, vzbudil se a řekl, že už tam jsme.

Ta ženská měla dementního syna v gumácích, kterej nás nechápavě sledoval s ústama dokořán. Dal jsem jí lahvičku kirsch likéru, jak mi doporučil Choroužvička. Sbírala tatíčkovy obrazy, ale domek byl hrozně vlhkej, a tak ty věci trpěly. Byla ochotná mi prodat nějaký pastely, ale kvůli vlhkosti z nich už dávno stejkala barva. Nekoupil jsem nic.

‚Jo, náš tatíček, to byl zlatej člověk,‘ říkala. Pak během půl hodiny vyzunkla tu třešňovku a docela obrátila: ‚Tatíček byl pěknej parchant! Línej jako veš a vzteklej! Furt na mě řval. Nikdy mě neoslovil jménem. Pořád mě oslovoval jenom ty! Když zkapal, ulevilo se mi!‘

Přestože měla k tatíčkovi velice ambivalentní vztah, stejně mi nic kloudnýho neprodala. Tak jsem odjel se spícím Choroužvičkou s prázdnou. Byl by ještě koláček, Marie?“

„Tady.“

„Když se najím, musím si jít lehnout. Udělám chru chru s Popinkou, a když se proberu, jsem z toho spánku tak vyčerpanej, že otočím bůček na druhou stranu a ještě si zdřímnu. A to se to pak spí, když jsem se dobře najed u kamarádů.“

„Tobě nikdo nevaří, Danoušku?“ zeptal se Karel.

„No já přece, kdo jinej. Samý laskominy.“

Dan byl Karlův kamarád už od vyšetřování zločinů u zámku Myštěves. Ukázalo se, že má nejen hluboké kunsthistorické znalosti, ale že taky umí dobře analyzovat vzniklé situace.

„Na hlavě jsem míval enžílu a byl jsem hubenej jak lunt. Teď mám holou lebku a vypadám jako brambora. Co máš v životě za radosti? Jenom spánek, prachy a jídlo.“

„A obrazy,“ dodal Karel.

„Taky, ale na ty už nemám prachy. Co jsem měl, to jsem prodal.“

„Vždyť jsi loni v Zaloňově koupil dvě dodávky starožitností,“ nesouhlasil Karel.

„A kde jsou? V prdeli jsou. Já hrozně rád platim dluhy. Třeba mi přijde za takový akvizice čtyři sta tisíc, sednu k počítači a platím jednu věc za druhou, složenky, dluhy, penále, něco pošlu dětem na přilepšenou, zaplatím nový vobrazy… A když jsem hotovej a mám pěknej pocit, zjistím, že mi na kontě zůstalo dvanáct tisíc.“

„Peníze jsou jen peníze, Danoušku,“ utěšovala ho Marie.

„Tobě se to řiká. Seš krásná, chytrá, bohatá a máš výcvik u americkejch tajnejch služeb. Ty víš, jak na věc. Ale já? Dyť jsem chudák. Jako můj strejda Hugo, co k nám každý léto, co pamatuju od svýho dětství, jezdil na návštěvu, aby se rozloučil s rodinou, protože umíral. Nakonec umřel loni. Bylo mu šestadevadesát, haha.“

„Trápilo ho něco?“ zeptal se Karel.

„Hovno mu bylo. Vždycky tvrdil, že je na smrt nemocnej, ale že to doktoři při prohlídce ještě nenašli. No a co vy? Co teď vlastně děláte?“

„Teď celkem nic,“ odpověděl soukromý detektiv Karel Schwarz a mimoděk si uhladil knírek. „Nic se neděje.“

„Jezdíme na golf na Novou Ameriku,“ dodala Marie.

„Tam je to prej zavřený…“

„Není,“ řekl Karel. „Zavřeli jednu devítku ze tří. Bohemka s Maple Hills pořád fungujou. Woodland se nerentoval. Údajně se na něm budou pást krávy. Co bude dál, se ještě uvidí. No ale – jeden případ jsme málem dostali. Kriminálka našla v bytě na podlaze nějakou paní, ležela tam tři dny. Doktor konstatoval smrt, a když ji náš kamarád vyšetřovatel Honza Macek nechal otočit na záda, vydechla a pohnula se.“

„Byla naživu?“

„Ano. Že prej to Honza ještě nezažil.“

„A nic jinýho se nestalo?“

„Pak ještě geometři při měření našli na okraji Hradce mrtvolu, ale Honza říkal, že to byl nikým nehledanej bezdomovec a že tam ležel aspoň rok. Úplně vysušenej.“

„Chudák, to se zas tak často nestává, že?“ řekl Dan a položil si ruce na břicho. „Můžu poprosit vo něco k pití?“

Table of Contents

Poznámka autora

1