Přeložila:

Ivana Čejková

Suzanne Enoch: Hříšnice

Vydání první

The Wicked One: © 2012 by Suzanne Enoch

A Beginner’s Guide to Rakes: © 2011 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2117. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Wicked One a A Beginner’s

Guide to Rakes, v roce 2012, 2011

Český překlad © 2017 Ivana Čejková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0667-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0668-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Suzanne Enoch

Hříšnice

Prolog

Za oknem ve druhém patře penzionu du Lac zářila světla noční Vídně. V nerovném skle se odráželo světlo svíček a loučí a vytvářelo dojem rozplizlé hvězdné oblohy. Po osmi měsících Diane Benchleyová, hraběnka z Cameronu, už dokázala zpaměti pojmenovat jednotlivá pozemská souhvězdí. Věděla, že shluk světelných bodů s pavoučími nohami patří večírku britských aristokratů konajícímu se v Heroldově domu, zatímco jasněji zářící hvězdokupa znamená, že i v tuto hodinu je katedrála svatého Štěpána plná lidí.

I ona by tam měla být a modlit se… za cokoliv. Za duši mrtvého muže, kterého včera ráno odnesli z jejich bytu funebráci. Za někoho – kohokoliv –, kdo ji ochrání před stejným osudem. Za to, aby sejmul břemeno z jejích ramenou a aby její bytný zapomněl, že Diane už koncem týdne musí zaplatit nájemné.

Nepřítomně přejížděla prsty po roztřepeném opěradle pohovky, vytrhávala staré žíně a nechala je padat na vybledlý koberec. Když zaslechla zvonění katedrálních zvonů, uklidnila se a počítala. Dvanáct úderů. Půlnoc. Bylo zábavné, ironické nebo prostě jen velmi smutné, že jejími jedinými návštěvníky v posledních dvou dnech byli funebrák se svým asistentem a velmi neochotný bytný? Že o smrti muže, s nímž v posledních dvou letech žila a sdílela postel, se v místních novinách ani nezmínili? Že přátelé pravděpodobně o úmrtí hraběte z Cameronu věděli a bylo jim to úplně jedno?

I když přece jen jedna osoba byla o úmrtí informována. Dianiným prvním úkolem, když funebrák odnesl ostatky zesnulého manžela, bylo napsat dopis Anthonymu Benchleyovi a informovat ho, že jeho bratr zemřel a že se tímto stává novým hrabětem z Cameronu. Sláva Anthonymu! Až Dianin dopis obdrží, jistě začne neprodleně objíždět všechny nemovitosti a pozemky, aby zjistil jejich stav. Bude muset počkat na čtení poslední vůle a pak se rozhodnout, které z nich si ponechá a které prodá.

Ani jedna z nemovitostí hraběte z Cameronu Diane nepatřila. Věno, které do manželství přinesla, už stejně bylo dávno pryč, a to málo, co měla, prodala, aby sobě – a Frederickovi – udržela střechu nad hlavou. Nebo spíš splatila dluhy, které manžel nadělal svým hráčským nadšením.

Pozorovala, jak světla uvnitř katedrály pomalu zhasínají, zatímco hvězdokupa večírku v Heroldově domě dál zářila do tmy. S Frederickem tam byli pozváni před týdnem. Anglická komunita ve Vídni byla poměrně malá, takže neobdržet pozvánku bylo prostě nemyslitelné.

Diane před třemi týdny oslavila jednadvacáté narozeniny. Před osmačtyřiceti hodinami se z ní stala vdova. A zítra bude muset oficiálně vyřídit pozůstalost, kterou jí Frederick zanechal. Dluhy. Stvrzenky krejčích, účtenky z obchodů, v nichž si manžel kupoval rukavice, šátky a další oděvní doplňky, účty za jídlo, účty z hostinců, pánských klubů a hotelů, kde v poslední době pobýval. A samozřejmě několik desítek směnek obsahujících jména, data a částky v librách, pod nimiž byl Frederickův podpis.

Během manželství si už na manželovy dluhy a řídnoucí řady jejich přátel zvykla. Ve skříni měla schovanou účetní knihu, která podrobně zaznamenávala spirálu Frederickových – tedy jejich – dluhů, přerušenou jen na těch několik dnů, v nichž uprostřed noci opustili krásný Adamův dům v Londýně a vláčeli se až sem do Rakouska. Potom, jakmile se Frederick obeznámil s Vídní, se čísla pomalu, ale jistě vracela do původního neutěšeného stavu.

Otupělost několika posledních dní, kdy se rozhodla všechno kolem sebe kromě několika okamžiků ignorovat, se začala rozplývat. Přes veškerou snahu udržet paniku na uzdě se jí na hrudi usadil tíživý kámen a strach z hory dluhů jí pomalu prostupoval tělem. Frederick byl pryč. A to, co za sebou zanechal, stačilo k tomu, aby ji to zničilo. Před dluhy už uprchli z Anglie. A Diane teď neměla dostatek peněz, aby se mohla do Londýna vrátit. Bohužel neměla ani dostatek peněz, aby tu mohla zůstat.

Nemít peníze znamenalo nemít žádné přátele. Po pravdě řečeno, nevzpomínala si ani na jednoho přítele, od něhož by si Frederick něco půjčil a pak mu to splatil. Jeden, dva z nich by se možná uvolili s ní promluvit, ale požádat je o další půjčku si Diane netroufala a bála se, že by zpřetrhala už tak tenké nitky přátelství.

Diane se pomalu zvedla, i když se ji únava s beznadějí snažily stáhnout zpět na pohovku mezi hromadu polštářů. Bytný jí slíbil, že hned zítra pohovku vymění, což od něj bylo poměrně velkorysé i přesto, že Diane musela s pláčem lomit rukama, aby ho k tomu přesvědčila. Do té doby musela spát na té rozvrzané pohovce a doufat, že usnout nebude stejně těžké jako najít někoho, komu nedluží víc peněz, než kdy dokáže splatit.

Zdravý rozum a sázky jsou celkem dobří společníci, uvažoval Oliver Warren, když v duchu počítal peníze v kapse, ale ještě je k tomu potřeba zatracená dávka štěstí. Štěstí, které nemá nic společného s dovedností.

„Sakra, to mě podrž,“ pronesl hrabě Aquille těžkým francouzským přízvukem a přitáhl si k sobě hromadu mincí, z nichž část by zaplatila Oliverův nájem na příští týden. „Zdá se, že dnes večer tratit nebudu.“

„Takové štěstí jsem ještě neviděl,“ souhlasil Tomas DuChamps a vypil půl sklenky portského. „Z toho jde až hrůza.“

Aquille se zasmál, zjevně neobeznámen s anglickým pravidlem „neslav vítězství, dokud u stolu sedí hráči, kteří takové štěstí neměli“. „Dokonce i vyhlášený karbaník Warren ztratil řeč.“

„Nic jsem neztratil,“ opáčil Oliver a otráveně se zamračil. Věděl zatraceně dobře, že vsadil víc, než si mohl dovolit. Ve společnosti se o jeho společnících mluvilo jako o neschopných hráčích a jen proto si dovolil jít do takového rizika – a kromě toho skončil ve Vídni s posledními sto librami v kapse a žádnou vidinou, jak získat další peníze. „Udivuje mě, že Francouz umí hrát karty tak, aby vyhrál dvě po sobě jdoucí sázky, aniž by si cvrnkl do gatí.“

DuChamps si odfrkl. „Kdybych nebyl Belgičan, urazil bych se. Ale v určitém ohledu musím souhlasit s vaší nedůvěrou.“

„Chien,“ zavrčel Aquille, aniž by zvýšil hlas. „Vtipné poznámky těch, kteří prohrávají, mě nemohou urazit. Vy Angličani nemáte ani potuchu, jak se hraje bouillotte.“

Bouillotte skutečně nebyla hra, kterou by Warren hrával často, ale ať byl postoj Evropy k Bonapartovi jakýkoli, francouzské karetní hry byly v místních klubech oblíbené. „Počkejme a uvidíme, jestli si budete stejně radostně pískat i nad ránem.“

Zatímco se ostatní tři muži u stolu zasmáli a objednali si další nápoje, Oliver přikryl dlaní odhozené eso a nenápadně si ho zasunul do rukávu. Ten zatracený Francouz, Belgičan, a dokonce i druhý Angličan, jenž s nimi seděl u stolu, si mohli dnes večer dovolit přijít o pár drobných. On ne. Jeho, na rozdíl od nich, krutý a nelítostný strýc odstřihl od prostředků a přinutil ho buďto opustit domov, nebo vstoupit do armády, aby vůbec přežil.

„Hra je na vás, Warrene,“ řekl Angličan Humphrey Jonas a přistrčil k Oliverovi další karty. „Vaše urážky jsou sice zábavné, ale já jsem si přišel zahrát karty.“

„Přesně tak,“ přikyvoval souhlasně DuChamps a hodil do středu stolu svou sázku.

Oliver vrátil eso dospodu paklíku karet, rozdal každému hráči dvě karty a pak ještě jednou po jedné kartě, přičemž sám si vzal schované eso. Bylo to tak jednoduché. I kdyby pocítil bodnutí viny, že podvodem obrátil štěstí ve svůj prospěch, v tuhle chvíli mu to bylo fuk. Opravdu to považoval za spravedlivé, vždyť i jeho samotného někdo takhle napálil. A to byl vévoda z Greavesu jeho přítel! Čert ho vem.

Další kartu – retourné – položil barvou navrch před sebe na stůl. Eso. No sláva! Zdálo se, že se ta nevěrná mrcha štěstěna konečně obrátila na jeho stranu. S pouhými dvaceti kartami v balíčku byly šance na trojici docela dobré. A tři esa bylo těžké přebít. Zvláště když jeho třetí karta byl král. Teď musel dávat pozor, zachovat chladnou hlavu a nesázet příliš nadšeně. Musel ostatní navnadit a vyloudit z nich co nejvíc. Když v banku leželo osmdesát liber, byl spokojený.

Jakmile hráči dokončili sázky, obrátili karty v ruce. „Simple Brélan – trojice s nejvyšším esem,“ oznámil DuChamps ukazující tři devítky a společné eso.

„Brélan Favori,“ opáčil Oliver. „Trojice s retourné a nejvyšší král.“

Jonas zaklel a odhodil svou trojici pětek na stůl. Oliver obrátil pozornost k Aquilleovi. Jedině čtveřice by ho mohla porazit a pak už by neměl dostatek peněz, aby pokračoval ve hře. Francouz položil karty na stůl. „Máte mou čtvrtou kartu,“ prohlásil a ukázal trojici králů.

Díkybohu. Oliver s uspokojením shrábl hromádku peněz. Teď, když už s tím začal – a co bylo důležitější, konečně unikl debaklu –, musel pokračovat. Kdyby se mu podařilo dnes vyhrát dostatek peněz, mohl by se postavit na nohy. A později by si uvážlivější hrou zajistil střechu nad hlavou a jídlo a už nikdy by nemusel klesnout zpátky do takového marastu.

Stačilo, když každou pátou nebo šestou hru napomohl štěstěně a obrátil výhru ve svůj prospěch. Do konce večera se jeho sto liber proměnilo v téměř dva tisíce. Když konečně Jonas zavrčel a vstal od stolu, Oliver si oddechl.

Ten, kdo tvrdí, že podvádění je snazší než poctivá hra, je lhář.

„Pánové,“ zabručel Humphrey a obrátil do sebe sklenku brandy „Je načase skončit. Jistá operní pěvkyně právě přestala trylkovat na veřejnosti a chystá se zpívat jen pro mě.“

Natáhl ruku a Oliver jí potřásl. „Jste mnohem příjemnější, než jak si vás pamatuju z Londýna,“ řekl Oliver a krátce se usmál.

„Asi proto, že je tady mnohem míň Angličanů, s nimiž mě můžete srovnávat,“ odpověděl Jonas.

„Když už jsme u toho, jdete zítra k lady Darhamové na oběd? Pokud vím, budou tam snad všichni aristokraté z Mayfairu, kteří jsou zrovna ve Vídni.“

„Pak tam nemůžu chybět.“ Jelikož ztratil pár svých starých přátel, měl by si za ně najít nějakou náhradu. A možná se tam dozví i nějaké klepy z poslední doby. Chyběly mu informace, co má kdo za lubem. Bylo to jako pokoušet se hrát šachovou partii bez figurek. A ještě k tomu z druhé strany Atlantského oceánu.

Aquille přikývl a shrábl ze stolu hromádku mincí do jedné ruky a strčil si je do kapsy. „I já se pro dnešek rozloučím. Dobrou noc, mes amis.“

Když všichni odešli, Oliver vstal a sebral hromadu peněz. Nepřipadal si zrovna vítězoslavně vzhledem k tomu, jak k výhře přišel, ale protože si právě zajistil obživu na dalších šest měsíců, možná i rok, cítil určitou… spokojenost. Ještě jednou kývl na DuChampse a otočil se.

„Doufám, že to stálo za to, Warrene,“ prohlásil Belgičan tichým hlasem, zatímco líně míchal balíček karet.

Oliver se zastavil. „Promiňte?“

„Postačí, když řeknu, že s vámi již u jednoho stolu sedět nebudu? Nejsem ani opilý, ani hloupý, ani slepý.“

„Já –“

„Skončil jsem. Vezměte si své peníze a odejděte. A už se ke mně nepřibližujte.“

Sakra. Pokud se DuChamps někde o svých zjevných podezřeních zmíní, Oliver si už nikdy nezahraje. Ať už by se teď přiznal, nebo všechno popřel, mohl by se dostat do bahna, z něhož by nebylo úniku. Pomalu se otočil k DuChampsovi. „Pokud proti mně něco máte, monsieur, žádám vás, abyste mi to sdělil.“

Bledě modré oči se do něj zapíchly. „Nic proti vám nemám, ale žádám vás, abyste okamžitě odešel. Alespoň jeden z nás je džentlmen. Dobrou noc.“

Oliver přikývl. „Dobrou noc.“

Takže místo aby si zajistil určitou svobodu a nezávislost, vložil svůj osud do rukou někoho jiného. Možná by měl poděkovat svému štěstí, protože kdyby ho při podvádění přistihl Humphrey Jonas, bylo by jisté, že do konce týdne by o tom mluvil celý Londýn. Naštěstí na to přišel Tomas DuChamps. Měl jsem kliku, pomyslel si otráveně Oliver. DuChamps byl mnohem šlechetnější a čestnější než všichni ti, s nimiž se Oliver ve Vídni setkal.

Město zřejmě přitahovalo nespokojené Angličany, kteří nemohli zůstat ve své vlasti, ale zároveň nebyli schopni se usadit jinde v Evropě kvůli Bonapartovým výpadům. Samotná Vídeň měla při rozdávání karet nemalou smůlu. Snad tedy patřili k sobě.

Diane si povzdechla a vyčerpaně, ale vděčně se na svého domácího usmála. „Jsem ráda, že jste mi vyměnil matraci a opravil postel, takže už tak hrozně nevrže. Musím vám velmi poděkovat. Jste hodný člověk, pane Brunne… velmi hodný.“

Na tvářích domácího se objevily rudé skvrny. Srazil paty k sobě a mírně se uklonil. „Samozřejmě s platbou vám počkám, až budete mít peníze. Měl bych už jít. Tak na shledanou, lady Cameronová.“

„Díky, pane Brunne. Na shledanou.“

Diane za ním zavřela dveře, pak si opřela čelo o chladné dřevo. Kdyby neměla černé vdovské šaty a zarudlé uplakané oči, velmi pravděpodobně by ji z tohoto bytu okamžitě vyhodil. Až doposud neměla tušení, jakou moc mohou mít smuteční šaty, jak pár slz uroněných v pravou chvíli dokáže obměkčit srdce z kamene. Tyhle dvě zbraně byly teď její brnění, její jediný spojenec.

Narovnala se a došla si pro černý šál a taštičku. Nasadila si černý klobouček, otevřela dveře a sešla po úzkém schodišti na ulici. Mávla na projíždějícího drožkáře a nechala se dovézt podél Dunajského kanálu až do Johannesovy ulice. Lady Darhamová pozvala na dnešek řadu krajanů na oběd a Diane si v té chvíli nebyla jistá, zda by se měla zúčastnit nebo ne. Pokud věděla, většině hostů Frederick dlužil peníze. Na druhou stranu, byli to krajané, mluvili stejným jazykem a měli společné známé.

Během posledních čtrnácti dní Diane společnost příliš nevyhledávala, ale byla si jistá, že pokud v tom bude pokračovat, velmi brzy se ze samoty zblázní. Dokonce si začala v tichém bytě povídat sama pro sebe, což bylo poněkud směšné vzhledem k tomu, jak málo rozhovorů v posledních dvou letech s Frederickem vedla. Až doteď se jí nikdy nestalo, aby si tlachala sama se sebou. Jenže je rozdíl mít někoho vedle sebe, i když málomluvného, nebo být úplně sama.

Usoudila, že bude nejlepší držet v ruce kapesníček pro případ, aby mohla zastavit slzy, kdyby po ní někdo požadoval vrácení Frederickova dluhu. Bylo to tak zvláštní. Ještě před několika týdny by byla z oběda se známými nadšená. Využila by příležitost poslechnout si poslední klepy o známých, seznámit se s novými lidmi, setkat se s někým, s nímž si může promluvit. Ale teď, přestože se cítila velmi osaměle, bylo všechno mnohem složitější.

Když drožka zastavila, Diane zůstala chvíli sedět, aby se sebrala a vzala rozum do hrsti. Když konečně vystoupila a došla ke dveřím, zamumlala: „Prosím, aspoň jednu přátelskou tvář.“ Vysloužila si zkoumavý pohled majordoma.

„Diano,“ rozplývala se až příliš srdečně lady Darhamová, když majordomus Dianu uvedl do salonu. „Přijměte, prosím, mou nejupřímnější soustrast. Nečekala jsem, že se tu dnes objevíte.“

„Potřebovala jsem trochu čerstvého vzduchu,“ odpověděla Diane. „A nějakou společnost.“

„No, tak v tom vám mohu vyjít vstříc. Jak se vám vede, drahá?“

„Asi tak, jak se dá očekávat,“ podotkla Diane a vzala si šálek čaje. Bojovala s touhou zavřít oči a vychutnat si bohatou chuť teplého nápoje. Třetí a čtvrté vyluhování čajových lístků, než je Diane nakonec vyhodila, nemělo s opravdovým čajem nic společného. Byla to jen teplá nahořklá voda. „Ještě jednou vám děkuji za pozvání.“

„To je samozřejmost, jsme přece přítelkyně.“

Lady Darhamová byla přítelkyně, která se během posledních čtrnácti dní ani neobtěžovala přijít na návštěvu. Diane však nepovažovala za vhodné to komentovat, neboť to by jí vyneslo jen žádost, aby odešla. A čerstvý vzduch jí doopravdy chyběl. Než Frederick onemocněl, chodila na procházky téměř každý den. Po jeho smrti však zůstávala doma kvůli zvyklostem a kvůli dojmu, který chtěla navenek prezentovat. Smutek zdrcených manželek se nevystavoval na odiv při procházkách v parcích. A nakupování už vůbec nepřipadalo v úvahu, což se ovšem v tuhle chvíli Dianě hodilo, protože stejně neměla žádné peníze.

Patricia se přivítala s další skupinkou hostů a pak se vrátila k Dianě sedící v rohu místnosti. „Zaslechla jsem, že vaše finanční situace je… poněkud tristní,“ zamumlala a její slova téměř zanikla v živém hovoru hostů, který se nesl sálem. „To jsou nešťastné klepy, které se o vás šíří.“

Musely to být zvěsti velice četné, když už se hostitelka odhodlala s ní o tom promluvit. Téměř bezděčně Diane zvedla kapesník k očím. „Ano, také jsem to už zaslechla. Napsala jsem Frederickovu bratrovi, aby mi sdělil, které účty patřily manželovi a které mně, protože, no… je to velmi matoucí.“

Markýza nadzvedla obočí. „Vy tedy nějaké prostředky máte?“

„Ano, vdovský důchod,“ zalhala Diane. „Tedy prozatím. Jakmile se vše vyřeší s právními zástupci a soudy, měla bych mít lepší představu o celkové situaci.“ Nic z toho samozřejmě nebyla pravda, ale Diane se už poučila o rozdílu mezi slabostí skutečnou a předstíranou. Jakmile Anthony bude mít potvrzení o pravosti Frederickovy závěti, nezůstane Dianě vůbec nic, ani Adamův dům v Londýně. A Diane se ocitne v tíživé situaci. Vídeň však měla tu výhodu, že byla daleko od Londýna,

„No to je skvělé,“ prohlásila potěšeně lady Darhamová. „Věděla jsem, že vaše situace nemůže být tak hrozná, jak se povídá.“ Poplácala Dianu na koleni. „A teď… omluvíte mě na chvilku?“

„Jistě. Přece si vás nemůžu přivlastnit na celý oběd.“

Když se lady Darhamová zvedla a odešla, ostatní hosté jí začali kondolovat. V jednu chvíli se před ní vytvořila dokonce fronta, neboť každý z hostů ji vzal za ruku a utvrzoval ji v tom, jak moc je Frederickova ztráta mrzí. Žádný z nich jí ale pomoc nenabídl, nepozval ji na kus řeči nebo na oběd či projížďku. Na druhou stranu po ní ale také nikdo nepožadoval, aby vrátila to, co jim Frederick dlužil. A to Diane brala jako své malé vítězství.

Návštěvu oběda, odpoledního čaje nebo jak se tohle setkání rozhodla vdova po markýzu Darhamovi nazývat, považoval Oliver Warren za nutné společenské zlo. Byl tu jen ze slušnosti – i když falešné – a bolela ho z toho hlava.

Ovšem byla to nejlepší příležitost zjistit, kdo z jeho anglických přátel je ve Vídni a koho z nich může vyzvat na partičku karet. Tentokrát ve vší počestnosti. Podvod, kterého se minulou noc dopustil, byl nutný, ale už se nikdy nebude opakovat. Měl svou hrdost, aby dokázal, že své spoluhráče dokáže obrat i čestnou hrou.

Majordomus ho dovedl do přeplněného salonu. Oliver se zastavil ve dveřích a rozhlédl se. Neušlo mu, že společnost v místnosti je trochu… nevyvážená. Přestože v místnosti byla spousta hostů, vzdálenější roh téměř zel prázdnotou. Až na jednoho člověka.

V jednu chvíli jako by mu mozek přestal fungovat, když zahlédl záplavu černé látky. Černá znamenala smutek, dlouhé havraní vlasy a neuvěřitelně zelené oči ale hlásaly něco úplně jiného. Něco, co mu rozechvělo vnitřnosti. Pomalu se rozhlédl kolem, aby zjistil, zda se na ni nedívá nějaký další muž.

„Á, pan Warren,“ ozval se vedle něj vřelý ženský hlas. Jen neochotně odtrhl oči od krásky v rohu.

„Lady Darhamová.“ Markýza natáhla ruku a Oliver se nad ní zdvořile uklonil.

„Vy víte o každém Angličanovi ve Vídni, viďte?“

Usmála se. „Téměř. To je výhoda toho, že zde žiju už dlouhých dvacet let. Řekla bych, že jsme taková anglická bašta uprostřed Rakouska.“

„Kdo je ta dáma v rohu?“ zeptal se a znovu se podíval na štíhlou postavu zahalenou v černých šatech. Obvykle býval diskrétnější, ale ta žena ho rozechvívala, i když seděla přes půlku místnosti.

Markýza sledovala jeho pohled. „To je hraběnka z Cameronu. Před čtrnácti dny jí zemřel manžel… pěkný mizera.“

Oliver se nad těmi slovy zarazil a podíval se na hostitelku. „Mizera?“ otázal se.

„Víte, možná je bezcitné tak mluvit o zesnulém, ale neznám lepší přídomek pro muže, který prohrál celý svůj majetek a zanechal svou ženu téměř bez prostředků v cizí zemi.“

„Ach, tenhle Cameron. Frederick Benchley,“ vzpomněl si Oliver. Ještě se k němu nedoneslo, že je hrabě mrtvý, ale byl ve Vídni teprve tři dny. V Belgii se nemluvilo o ničem jiném než o Wellingtonově vítězství u Waterloo. Angličané v Belgii se zjevně příliš nebratříčkovali s krajany v Rakousku. Což bylo pravděpodobně dobře.

„Ano, přesně ten.“

„Mohla byste mě představit, lady?“

Jeho společnice se zamračila. „Ne.“

Oliver nadzvedl obočí a upřel na lady Darhamovou pohled. „Proč ne? Máte k tomu snad důvod?“

„Neznám vás tak dobře, pane Warrene,“ odvětila, „ale mám uši. A četla jsem stará vydání London Times, takže vím, že přitahujete problémy. Jsem přesvědčena, že Diane Benchleyová už ve svém životě měla potíží ažaž. Nechte ji být.“

Jestli si tahle stará slepice myslí, že ho udrží v uctivé vzdálenosti od svého kuřátka, pěkně se mýlí. „Jste snad její matka?“ zeptal se.

„Ne, samozřejmě ne–“

„No, vzhledem k počínání jejího manžela je docela dobře možné, že lady z Cameronu trochu rozptýlení potřebuje.“

„Tohle byste jistě netvrdil, kdyby byla stará a baculatá.“

Oliver se podíval na hostitelku, na níž tenhle popis přesně seděl. „Raději beru věci takové, jaké jsou. Navrhuji, abyste lady z Cameronu dopřála možnost, aby se rozhodla sama, jestli se mnou chce hovořit.“ Uklonil se na pozdrav a vmísil se mezi hosty.

Dalších pár minut hraběnku z Cameronu pozoroval. Nově příchozí téměř vždy zamířili k ní do rohu místnosti, aby vyjádřili svou soustrast s úmrtím hraběte. Lady se vždy pousmála, přikývla, ale moc toho neřekla. Nebyl tu žádný blízký přítel, nikdo, kdo by k ní přisedl a popovídal si s ní. Jen kondolence a pár oficiálních frází. Zdálo se, že je hraběnka velmi osamělá.

Při jejím atraktivním vzhledu bylo zvláštní, že jí nikdo nevěnoval větší pozornost. Benchley ji musel zanechat opravdu v tíživé situaci. A každý tu o tom věděl. Koneckonců, teď o tom věděl i on. Rozdíl byl v tom, že jemu bylo jedno, jak je hraběnka chudá nebo zda jí mizerný manžel pošramotil pověst. Po pravdě řečeno, tahle elegantní černovlasá žena ve smutečních šatech byla jediná, kdo ho v téhle společnosti zaujal.

Oliver se prodral mezi hosty a posadil se na židli vedle ní. „Vy jste Diane Benchleyová?“ otázal se.

Otočila hlavu a její smaragdové oči si ho zkoumavě měřily. „Ano,“ řekla tichým, ne zcela pevným hlasem. „A kdo jste vy, pane?“

„Oliver Warren.“

Nepatrně přimhouřila oči a Oliver věděl, že jeho jméno zná. Nepřekvapilo ho to. Nikdy nebyl proslulý ani dobrými mravy, ani zdrženlivostí.

„Pane Warrene, netušila jsem, že jste ve Vídni.“

„Přijel jsem sem teprve nedávno. Vy jste tu už přes rok, je to tak?“

Hraběnka přikývla. „Ano.“

„To je skvělé. Možná byste mě tu mohla trochu provést a ukázat mi pamětihodnosti.“

Zamrkala. „Jakže? Můj… můj manžel zemřel před dvěma týdny. Držím smutek.“

Bylo zajímavé, jak se jí zničehonic přestal třást hlas. „Takže chcete, abych vás nechal o samotě? Víte, umím být docela přátelský a zábavný. Mohl bych vás alespoň na chvíli zbavit chmurných myšlenek.“

Hraběnka se viditelně nadechla. „Sebedůvěra vám nechybí, že?“ poznamenala.

Oliver pokrčil rameny. „Vím, co chci.“

Její hedvábně vypadající rty se zkřivily do mírného úsměvu. „A co tedy chcete, pane Warrene?“

Vás. Pomalu se na ni usmál. „Možná bych vás mohl doprovodit ke stolu. Měli bychom tak příležitost si popovídat.“

Jako by si najednou vzpomněla, že drží smutek, hraběnka nasadila mdlý výraz, popotáhla a přitiskla si kapesníček ke rtům. „Myslím, že jsem ochotná vaši nabídku přijmout.“

Oliver se posunul blíž k ní. Touha dotknout se jí mu kolovala v žilách jako nejjemnější brandy. Jistěže, chtíč už pocítil mnohokrát předtím, ale žádná žena ho nepřitahovala tak silně. Ano, byla krásná, až neuvěřitelně ohromující, ale držela hluboký smutek za zesnulého manžela. Ale copak Richard III. nesvedl ženu přímo nad tělem jejího mrtvého manžela? „Milovala jste svého muže?“ zeptal se tichým hlasem. Ano, snažil se s ní flirtovat, ale kdyby zjistil, že její zármutek je opravdový, ihned by přestal.

„Co je to za otázku?“ zeptala se už ne rozechvěle, ale uraženě.

„Jen se ptám.“ Pomalu natáhl ruku a dotkl se rukávu šatů, jako by jí ho chtěl narovnat. „Zanechal vás bez peněz, je to tak?“

„To je jen hloupý klep.“ Když se od něj odtahovala, ucítil, jak se zachvěla.

„A naprosto osamělou.“

„Přesto jsem tady, obklopena přáteli.“

Oliver se zadíval do sálu. „Přáteli?“ zopakoval. „Ano, v určitém smyslu slova by se to tak dalo říct.“

Jejich pohledy se setkaly. „Často takhle mluvíte s vdovami?“

Table of Contents

copyright

titul

Prolog