Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Vražedná past

Vydání první

Copyright © 1996 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2017 jako svou 2118. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Death Trap vydaného nakladatelstvím

SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1996

Český překlad © 2017 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Mapa Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0670-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0671-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Leo Kessler

VRAŽEDNÁ PAST

Šestá část z cyklu

De Vere Smith

Předmluva autora

Nedávno zesnulý sir de Vere Smith, který si svůj tajně udělený Viktoriin kříž vysloužil v devatenácti letech, byl příslušník vyšší třídy, typický produkt své doby. Jeho vrstevník, blízký přítel a spolubojovník „Dickie“ Bird, nositel Řádu za vynikající službu, ve své autobiografii nazvané Zpět na moři napsal: „Co o něm říct? Snad to, že jsem měl čest přátelit se s Angličanem toho nejryzejšího ražení. S mužem, milujícím svou vlast, kterou hrdě považoval za nejlepší na světě. Své mínění nikomu nevnucoval, prostě byl přesvědčen, že tomu tak je. Ale běda tomu, kdo by s ním chtěl otevřeně nesouhlasit.“

V oněch vzrušujících a nebezpečných letech, kdy se jihovýchodní Evropa a Blízký východ stejně jako dnes zmítaly v chaosu, se Smith velmi rád postaral o to, aby nemálo těch, kteří si troufli mu odporovat, „pěkně rychle skončilo ve futrálu“, jak s oblibou říkával.

Vlast a impérium – „ten velký červený kus na mapě světa“, jak rád poznamenával – pro něj nebyly prázdné pojmy, představovaly hodnoty, stojící vždy nejvýše. Právě kvůli nim byl ochoten pokaždé riskovat krk v krajně nebezpečných akcích daleko za hranicemi, nehledě na směšný plat a závazek trvalé mlčenlivosti, jen když tím prospěl koruně, tehdy zosobněné Jiřím V. Takových mladých mužů s ryzím charakterem aby v dnešní cynické době pohledal.

Obyčejný Smith nedostatkem odvahy věru netrpěl, z nějaké pošetilosti ho ale nikdo vinit nemohl. Byl to zkušený námořník a agent. Pokud riskoval, pak vždy s rozmyslem. Ve své dlouhé kariéře bojovníka tajné války pod vedením tajemného C nikdy nečelil smrti tak často jako během akce v Jugoslávii, k níž vyplul z Egypta na počátku zimy 1929. Šlo o veledůležitou operaci a Smith s posádkou Swordfishe byl připraven udělat vše, aby ji zdárně dokončil. V pozdějším věku se však svým přátelům z tajné služby svěřil, že měli po celou dobu zatraceně namále. „Smrt nám tam hrozila každý den,“ řekl jim jednou nad sklenkou dobré whisky. „Utekli jsem jí opravdu jen o vlásek. Věřte mi, pánové, Jugoslávie byla peklo na zemi!“

Leo Kessler, 1996

První část

ZNOVU NA CESTĚ

1

De Vere Smith, britské veřejnosti známý jako Obyčejný Smith, se zatřásl zimou a vtlačil ruce ještě hlouběji do kapes zvlhlého keprového svrchníku. Vedle něj na můstku Swordfishe stál jeho zástupce Dickie Bird. „Bože, jestli jsi někde na nebesích, udělej něco, ať tahle mizerná noc už skončí!“ ulevil si.

Jejich torpédový člun, na němž kdysi vlála vlajka Královského námořnictva, se téměř nehlučně prodíral těžkou, vlhkou a odporně studenou mlhou. Smith, napínající sluch, aby zaregistroval i ten sebemenší hluk, svého prostořekého zástupce a kamaráda tiše okřikl: „Přestaň s tím fňukáním a radši poslouchej, ti naši lumpové už nebudou daleko.“

„Ale mohli si vybrat trochu lepší počasí, to ti povím,“ nedal si pokoj Dickie. „Myslel jsem, že Středozemní moře je samé slunce a krásky v plavkách. Místo toho si připadám hůř jak u břehů starého hnusného Yorkshiru. Bože, co bych za to dal, abych mohl svírat velkou sklenku ginu, nebo ještě líp, pěkně stavěnou dámu velmi volných mravů!“

Navzdory soustředěnému napětí, které napínalo každý sval v jeho těle, vykouzlil Smith na rtech nepatrný úsměv. Dickie byl opravdu dáreček. Znal ho už od školy v Harrow a nikdy nezažil, aby ani jako jeho spolužák, ani coby druhý muž ve velení Swordfishe, jímž byl od osmnáctého roku, projevoval v kritickou chvíli jakoukoli nervozitu. Dobře však věděl, že pod touto maskou ležérnosti a lehkomyslnosti dřímá nezlomná síla a rozhodnost. Koneckonců ne každý sedmnáctiletý kadet Královského námořnictva se mohl pyšnit Křížem za vynikající službu.

„Jaké jsou vlastně rozkazy?“ zamumlal Dickie, zatímco se Swordfish dál prokousával mlžnou kaší.

„Taliáni, jak jistě víš, zásobují egyptské Muslimské bratrstvo zbraněmi. Od té doby, co se v Itálii dostal do sedla ten plešoun Mussolini, se snaží popouzet Egypťany proti nám. Jako by jim nestačily problémy, které mají v Libyi. Náš milý C proto chce, abychom jim dali řádně za vyučenou, protože to už trochu přehánějí.“

Dickie tiše hvízdl. „Neříkej, to máme všechny ty chlápky vyprovodit na věčnost?“

„Tak nějak,“ přisvědčil Smith. Na moment mu před očima vytanul tvrdý výraz v pohublé, popelavě bledé tváři C, když od něj před dvěma dny v Alexandrii dostával instrukce. Seděli ve velké, mramorem vykládané kanceláři velícího admirála Středomořského loďstva a šéf tajné služby rozezleně vyštěkával svá slova, jako kdyby opět stál na palubě bitevní lodi, které před válkou velel. „Chci, abyste všechny do jednoho zabil, Smithi, rozumíte? Každého z těch pašeráků zbraní, ať je to Ital, nebo Egypťan. Ten nadutý fašistický parchant Mussolini musí dostat jasný vzkaz, že v žádném případě nedovolíme, aby nám rozvracel impérium!“ Hrdě přitom dal důraz na slovo „impérium“ a Smith si znovu uvědomil, jak hluboce zakořeněná byla jeho věrnost britskému impériu, jemuž vládl ten „malý ostrov u břehů Evropy“.

„C mi natvrdo řekl, že nechce žádné zajatce, Dickie. Taliánům musí dojít, že rozehráli sakra nebezpečnou hru.“ Znovu se zachvěl zimou. „Snad je po našem důrazném varování ty pašerácké choutky přejdou. Jako bychom už neměli dost starostí v Indii, Irsku a jinde – ještě je mít v Egyptě.“

Dickie souhlasně přikývl. „Máš pravdu. Naši hoši nekrváceli ve válce proto, aby je nějaká banda náboženských fanatiků, co místo kalhot nosí noční košili, připravila o impérium, za které bez řečí nastavovali svou kůži.“

„Líp bych to neřekl,“ opáčil Smith. „Nebudeme se vůbec namáhat loď obsazovat, rychlopalný kanon udělá práci za nás,“ dodal a pokynul hlavou k třílibernímu dělu na přídi, jehož štíhlá hlaveň jako hrozivý prst ukazovala vpřed. „Nikdo nesmí utéct živý.“ Zamračil se a Bird pochopil, že jeho starému kamarádovi se představa chladnokrevného zabíjení pašeráků pranic nelíbí. Ne, takovým věcem je v Harrow opravdu neučili.

„Vím, co si myslíš,“ pokusil se ho zbavit výčitek Dickie, „ale nedá se nic dělat. Holt neuděláš omeletu bez toho, abys nerozbil vejce.“

„Asi máš pravdu,“ řekl tiše Smith. Vzápětí přimhouřil oči a naklonil hlavu do strany. „Co to bylo, slyšels to?“ sykl.

Starý prošedivělý loďmistr Thirk, který měl hlídku, šeptem potvrdil, že také něco zaslechl. „Na pravoboku, pane. Hluk motorů. Podle kurzu, kterým plujou, to musej bejt oni.“

Dosud nehybná posádka Swordfishe vyskočila, jako když do ní střelí. Ginger Kerrigan sebou škubl za tříliberkou, kterou obsluhoval, zatímco jeho kamarád, zavalitý Billy Bennett přiklekl vedle s nábojem v náruči, připravený jej vsunout do závěru kanonu, jakmile Ginger ten první vypálí. Ostatní se vrhli ke střelišti s kulometným dvojčetem Lewis, rovněž nachystaní pokropit palubu zatím neviditelné pašerácké lodě. Ani Smith s Birdem nezůstali pozadu. Oba se chopili zbrusu nových samopalů Thompson, které C nechal dovézt ze Spojených států právě pro akce, jako byla tahle. „S tímhle v ruce si člověk hned připadá jako Al Capone,“ utrousil s úšklebkem Dickie. Smith neodpověděl, protože byl příliš zaměstnaný krvavou lázní, která měla zakrátko nastat.

Stejnoměrně klapavý zvuk lodního motoru postupně sílil. Napětí na palubě Swordfishe se dalo krájet. Všichni to zažili už tolikrát, ono zvláštní vzrušení těsně před bojem, přesto si na ně nikdy nezvykli a pokaždé se cítili, jako by je zažívali úplně poprvé.

„Oba motory pomalý chod,“ zašeptal polohlasně do zvukovodu Smith, snad v obavě, že by ho muži, které se chystali nemilosrdně pobít, mohli slyšet. Swordfish se teď sotva hýbal. Jeho kapitán nechal pašeráky pomalu připlout až k nim. Byl si jistý, že překvapení bude o to větší, když nepřítel sám v mlze padne na číhající štíhlý torpédový člun, kdysi operující pod vlajkou Královského námořnictva. Než totiž stačí zareagovat, uplyne pár drahocenných vteřin, které jeho mužům coby útočníkům poskytnou převahu.

„Loď přímo před námi, pane!“ zahlásila jedna z hlídek.

Smith natáhl krk a zabodl zrak do šera, zahuštěného těžkou mlhou. Za několik okamžiků se z něj vynořila felúka se svinutou plachtou, táhnoucí za sebou vlečku černého kouře. Nebylo pochyb o tom, že to jsou pašeráci. Smith plavidlo okamžitě poznal podle fotografie, dodané zpravodajci. Jednoznačným rozpoznávacím znakem byla kombinace plachet a motoru, u felúky velmi vzácná. Smith dál na nic nečekal.

„Pal!“ křikl ostře na posádku, protože si všiml, že kapitán pašerácké felúky je také spatřil a začal reagovat.

Obsluha dvojčete, umístěného hned za můstkem Swordfishe, byla nejpohotovější. Námořník vyslal vstříc felúce dlouhou šňůru svítících střel, které jedna po druhé cupovaly její dřevěnou nástavbu. Ale ani Ginger Kerrigan nelenil a ke kulometnému staccatu se vzápětí přidalo duté bouchnutí příďového kanonu.

Swordfish se po výstřelu otřásl, nábojnice vyklouzla ze závěru a Billy Bennett hned znovu nabil. První vypálený projektil zvedl zpěněný sloup vody kousek od trupu felúky. Napoprvé Ginger minul, napodruhé už ne. Granát zasáhl patu stěžně, který se skřípavě skácel na palubu jako poražený strom.

„Parádní trefa!“ zachechtal se Dickie. „Jen tak dál, Gingere, jen jim pořádně zatop!“

Pašeráci ale ještě nehodlali kapitulovat. Na palubě jejich lodě, pokryté velkými třískami a úlomky, zapráskala série výstřelů. Tím to bylo pro Smithe snazší – teď měl pádný důvod poslat je do horoucích pekel.

Ginger trochu sklopil hlaveň, kulek svištících kolem něj si nevšímal. Smith hned věděl, co má za lubem. Kdyby se mu podařilo zasáhnout felúku pod čarou ponoru, půjde rychle ke dnu. Neznámý kapitán pašerácké lodi mu ale zatím tu radost nedopřál. Patrně nařídil zpětný chod, protože šrouby felúky divoce zvířily vodu a loď začala couvat zpět pod ochranu mlhy.

„Honem, světlici!“ zařval Smith do rachotu palby.

Starý, mnoha bitvami ošlehaný loďmistr Thirk už na jeho rozkaz čekal. Zvedl nad hlavu neforemnou mosaznou signální pistoli, kterou měl při ruce, a stiskl spoušť. Světlice syčivě vylétla vzhůru k nebi, přímo nad unikající nepřátelskou loď. Ozval se třesk a z noci se stal rázem jasný bílý den, v němž měla posádka Swordfishe felúku jako na dlani.

Ginger Kerrigan radostně zavýskal. Viděl teď každý detail nepřátelské lodi. Zamířil na její střed, dolů pod pahýl zlomeného stěžně. Billy Bennett zafuněl a vsunul do kouřícího závěru další náboj. „Nabito!“ křikl a poplácal Gingera po pravém rameni, což byl signál, že může střílet.

Šlachovitý zrzek z Liverpoolu rozuměl. Vzal za odpalovací páku, hlaveň sebou škubla vzad a granát, který z ní vyletěl, zamířil přesně tam, kam Ginger chtěl. Zásah rozkymácel felúku jak kyvadlo metronomu. Dírou v trupu se do jejích útrob začala valit voda a za chvíli byla povážlivě nakloněná.

„Dívej se na ně,“ zahlaholil rozjařeně Dickie Bird a plácl Smithe po zádech, „řekl bych, že tady někdo brzy zavře krám!“

Sotva to dořekl, otřásl těžce zasaženou felúkou další granát. Její motor ztichl, z proděravělého trupu začal stoupat hustý kouř. V ostrém bílém světle bylo vidět, jak pašeráci zmateně pobíhají po palubě sem a tam. Někteří hodili své zbraně přes palubu, jiní se zoufale vrhli do vody. Ti, kteří loď neopustili, postupně zvedli ruce nad hlavu, jako by se modlili k Alláhovi za svou spásu. Jenže islámský bůh se této noci díval jinam.

Posádka Swordfishe neměla slitování. Začala pašeráky systematicky likvidovat, žádný neměl přežít. Kulometné střely dostihly každého z nich, ať už byl ve vodě, nebo ochromen strachem stál na palubě potápějící se felúky. Nepomohlo bědování, žádné úpěnlivé prosby o život.

Vrchní loďmistr Ferguson, námořník ještě starší než Thirk, si všiml pašeráků, kteří nějakým zázrakem unikli kulkám a snažili se uplavat pryč. Nečekal, až se k nim stočí hlavně kulometného dvojčete, a chladnokrevně je zasypal granáty. Z felúky nad hladinou mnoho nezbývalo, voda kolem ní byla zbarvená do ruda, ale krutá jatka nepřestávala.

„Pomoc! Pomozte nám!“ ozvalo se lámanou angličtinou od vraku. Smithovi se zdálo, že rozpoznal italský přízvuk. „Prosím, pro–“ Zbytek zoufalého výkřiku utnula další dávka, po níž následovalo už jen krátké chrčivé zasténání.

Střelba pokračovala, ale konec se už blížil. Na rudé hladině kolem rozstříleného vraku se pohupovala mrtvá těla a mezi nimi bedny, nejspíš plné pušek. Felúka, převalující se ve vodě jako raněné zvíře, se konečně obrátila dnem vzhůru a za odpudivého bublání zamířila ke dnu.

„Zastavit palbu!“ nařídil Smith. Ohlušující rachot a exploze rázem ustaly. Ginger Kerrigan a Billy Bennett se vyčerpaně schoulili za svým dělem, jako kdyby měli za sebou těžkou šichtu. Také Smith si úlevně vydechl. „Díkybohu, že už je po všem, Dickie,“ pronesl ke svému zástupci. „Tohle byla jedna z nejhorších věcí, které jsem udělal.“

Výjimečně se Dickie Bird nesnažil jeho slova zlehčit. „Já vím,“ odvětil smrtelně vážně. „Ale nebylo vyhnutí, kamaráde. Nezapomínej, že být oni na našem místě, udělali by –“ Náhle se odmlčel a nakrčil čelo. „Co to sakra bylo?“ vyhrkl.

„A co?“

„Neslyšels to? Ten štěkot?“

„Jaký štěkot?“

„Jaký asi! Psa, čokla, hafana… prostě té čtyřnohé potvory, které se říká nejlepší přítel člověka.“

„To se ti zas něco zdálo, Dickie.“

Jenže Dickie Bird měl pravdu. Když zrakem prozkoumali hladinu, náhle docela jasně spatřili malé, slanou vodou zmáčené chundelaté stvoření, balancující na kusu dřeva, který vypadal jako dveře. Evidentně vyděšený pes se třásl, střídavě štěkal a kňučel.

„Podívejte na něj, na chudáka!“ zvolal lítostivě Ginger a vztyčil se za kanonem. „Pojď mi pomoct, Billy, zachráníme ho.“

„To ani náhodou!“ zakročil Thirk. „Mizernej pes na loď nepatří! Jeden takovej se s náma plavil na křižníku a bylo to děsný. Všechno ochcával a osíral, že jsme pak nevěděli, kam šlapat. K naší smůle jsme s ním nemohli nic dělat, protože patřil tomu zatracenýmu frajírkovi prvnímu důstojníkovi.“

Smith mlčky, s mírně zdviženým obočím hleděl na starého loďmistra, který čerstvě doplnil posádku Swordfishe. Thirk měl za sebou příkladnou kariéru. Za účast v bitvě u Jutska dostal Medaili za vynikající službu, ale kvůli snižování stavů v roce 1922 musel po dvaceti letech opustit námořnictvo. To ho zasáhlo a přinejmenším navenek změnilo v mrzouta, jakoby naštvaného na celý svět.

„Dobrá, dobrá,“ vložil se do věci Smith. „Vytáhněte tu chudinku z vody. V Alexandrii se o ni někdo postará.“

O chvíli později se už mokrý, vystrašený pes třásl na palubě lodi, zatímco Billy Bennett, který nade vše miloval mít plné břicho, krmil čtyřnohého nebožáka kousky svého sendviče s hovězím.

„Jak mu budeme říkat, pane?“ zeptal se Ginger Kerrigan, nevšímaje si nazlobeného mumlání loďmistra Thirka.

„Co třeba Talián, když se k nám dostal z italské lodi?“ navrhl Smith.

„Ne, pane,“ zavrtěl hlavou Bennett. „Promiňte, ale to mi připadá nepatřičný. Chtělo by to něco vlasteneckýho. Co třeba Bulík, protože mu očividně chutná naše konzervovaný hovězí?“

„A není sám, co, Billy?“ rýpl si pohotově Ginger.

„Fajn, tak tedy Bulík,“ souhlasil Smith, načež psík zavrtěl svým krátkým ocasem, jako kdyby chtěl dát najevo, že nové jméno se mu líbí. „Fergusone,“ otočil se poté kapitán Swordfishe k druhému vrchnímu loďmistrovi, „rozlijte chlapům rum. Řekl bych, že si všichni nějakou tu kapku teď zaslouží.“

„Rozkaz, pane,“ usmál se křivě starý Skot, protože jinak to neuměl. „Po týhle strašný noci přijde pár kapek Nelsonovy krve všem určitě náramně vhod.“

Posádka dostala své, stejně jako Bulík, hladově hltající další a další sousta Bennettova masového sendviče. Swordfish se mezitím opět ztratil v mlze, zanechávaje za sebou trosky a mrtvoly zabitých pašeráků…

Table of Contents

copyright

titul

Předmluva autora

První část

Znovu na cestě

1