Sean McFate and Bret Witter

SHADOW WAR

Copyright © 2016 by Sean McFate and Bret Witter

Translation © 2017 by Milan Kopecký

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5599-9

Nezáleží na kritikoch ani na tých, čo si všimnú, keď sa silný potkne... Uznanie patrí tomu, kto je v aréne, kto má tvár zašpinenú prachom, potom a krvou, kto udatne bojuje, kto chybuje, kto znovu a znovu zakúša trpkosť prehry, no vždy sa usiluje dokončiť začaté, kto prejavuje nadšenie a oddanosť, kto sa zasadzuje o dobrú vec, kto, keď je najlepšie, pozná hodnotu veľkého úspechu, a keď je najhoršie, ak zlyhá, zlyhá pri plnom nasadení...

Theodore Roosevelt, 1910

Klamstvá ti môžu otvoriť cestu vpred, ale aj zavrieť zadné dvierka.

ruské príslovie

Prológ

LÍBYA

10. MÁJA 2014

„Cieľ pred nami,“ ohlásil Jimmy Miles, veliteľ našej jednotky z prvého auta.

„Rozumel som, Alfa jeden,“ odpovedal som do mikrofónu, keď sa necelý kilometer pred nami vynoril z púšte obvodový múr nevyužívanej základne; nevýrazný tmavý tieň na hnedom pozadí vrchu, ktorý by si väčšina ľudí ani nevšimla.

Prezrel som horizont. Na východe nebolo nič, iba duny a vrchy v diaľke, to isté, čo posledné štyri hodiny jazdy, vyše tristo kilometrov. Pred nami prašná cesta strácajúca sa v púšti. Vŕšok na západe mal mierny sklon a v najvyššom bode možno päť metrov. Bolo to iba také zvlnenie obzoru, ale v týchto končinách sa za ním mohla skrývať celá armáda.

Dokonalé miesto na prepad, pomyslel som si, hoci to nič zásadné neznamenalo. V tomto kamenistom kúte južnej Sahary bola každá budova dokonalým miestom na prepad, pretože ich na ochranu pred vetrom stavali vo vádí alebo pri skalných previsoch. Naše spojky Tuarégovia boli legendárnymi lúpežnými bojovníkmi, ktorí v okruhu osemsto kilometrov poznali každý centimeter tohto nehostinného sveta. Satelitnú navigáciu však nepoužívali, nestačilo im zadať súradnice stretnutia. Preto sme sa s nimi museli schádzať na takýchto miestach.

Bola to krajina v pohybe, ako kedysi divoký západ: všade samí banditi, a zákony sa tu písali hlavňami zbraní.

„Udržiavajte konštantnú rýchlosť,“ povedal som. „Oči na stopkách.“

Pred sedemnástimi hodinami nás kontaktovala nová spojka z Bengázi. Skupina Tuarégov mala dve nákladné autá plné zbraní a chceli ich predať.

„Prečo?“

„Minulý rok boli v Mali,“ vysvetľovala spojka. „Bojovali proti francúzskym výsadkárom v Gau.“ Nasledovalo takmer počuteľné myknutie plecom. „Teraz potrebujú peniaze.“

Inštinkt mi navrával odmietnuť. Priveľa premenných.

Spojka zrejme vytušila, že váham.

„Nie sú to malé zbrane, verte mi,“ ubezpečoval ma. „Tieto chcete.“

Kalašnikovy a granátomety sa zháňali ľahko. Svet nimi bol zaplavený, najmä Afrika. Zato strely zem-vzduch, protitankové rakety alebo guľomety kalibru dvadsaťmilimetrov patrili k vzácnostiam. Bolo ich treba vziať, vždy keď sa naskytla príležitosť.

„Kedy?“

„Zajtra. O druhej. Juhozápad, pri alžírskej hranici. Miesto spresním.“

Dvestotisíc eur nám priviezli pred piatimi hodinami na rybárskej lodi. Prišla pravdepodobne z Malty, ktorá sa po kolapse cyperského bankovníctva stala naším hlavným finančným strediskom v Stredozemí, hoci to ma až tak netrápilo. Oveľa väčšie starosti mi narobil kuriér. Meškal, preto som teraz meškal ja. Mal som v úmysle doraziť na miesto stretnutia napoludnie, teda o dve hodiny skôr, ale...

„Sú tu, Charlie jeden.“

„Rozumel som, Alfa dva,“ odvetil som stroho, tajac nervozitu pri pohľade na terénne nákladiaky. Svojmu tímu som dôveroval – šesť mojich s vysielačkami a štyria miestni –, ale netešilo ma, že nás Tuarégovia predbehli. Nemohol som si preveriť okolie a rozmiestniť strelcov na okolitých dunách. Preto sa to celé dosralo, uvedomil som si.

„Pätnásť,“ oznámil Miles počet mužov, keď sa pred nami zjavila celá základňa, dve rozpadávajúce sa budovy obohnané dvojmetrovým múrom z hliny. Zo západu naviaty piesok, strechy zrútené, no aj tak asi nebolo v okolí sto kilometrov zachovanejšieho obydlia.

„Osemnásť,“ povedal Tigi, náš hlásič Tinger Butuuro.

„Traja pod previsom.“

Na základe satelitných snímok som sa chystal umiestniť hliadku medzi sklad a previs, no tam už boli Tuarégovia. Môjmu tímu teda zostávala pozícia pri druhej z budov a hlinenom múre. Aspoňže medzi nami budú autá Tuarégov, dva dvaapoltonové plachtové nákladiaky, ktoré vyzerali, že sa na nich vozil ešte Indiana Jones osem rokov pred vylodením v Normandii.

„Plán B,“ zavelil Miles, keď ich zbadal. „Použite vozidlá ako kryt.“

Milesova biela Toyota Land Cruiser, ktorú nepochybne ukradli Spojeným národom a ktorú som ja pred desiatimi dňami kúpil na čiernom trhu v Tripolise, zabočila mimo cesty a nadišla si veľkým oblúkom, aby z nej mali lepší prehľad o pozícii Tuarégov. Naše zvyšné dva úplne identické a takisto na čiernom trhu získané vozy, ju nasledovali.

„Dvadsať,“ rátal Tigi ďalej. „Dvadsaťdva.“

Kriste, zamrmlal som, keď ďalší dvaja Tuarégovia zaujali pozíciu na stráži. Ešteže boli vozidlá obrátené predkom k nám. Podľa dohody teda rátali s tým, že si ich odvezieme. Alebo som si to iba namýšľal.

„Prst na spúšti,“ povedal som, keď sme sa priblížili na dostrel. „Nepanikáriť.“

Tuarégovia si potrpeli na zdvorilosť. Prišli sme na dohodnuté stretnutie, bolo treba pristupovať k nemu slušne a s dôverou. Čiže obrátiť zbrane hlavňami dolu. Tu platí, že úcta znamená bezpečie. Ak prekročíte hranicu, ide sa doslova na nože.

„Rozumel som, Charlie jeden,“ odvetil Miles.

Viac som vravieť nemusel. Bol som vedúci misie, no Milesovi pripadlo taktické velenie, tak ako vždy. On vyberal mužov podľa schopností, ktoré bojová úloha vyžadovala. Všetci boli z elitných armádnych oddielov: SEAL, Delta, britské SAS, thajské špeciálne jednotky, ugandská prezidentská stráž, protidrogová zásahová jednotka z El Salvadoru, slovom, prvotriedni chlapi. S niektorými z nich som spolupracoval roky, iných som spoznal iba tento mesiac. Ale rozumeli sme si. V tomto fachu vyrastá z nebezpečenstva rešpekt a z rešpektu zasa náklonnosť rýchlejšie ako huby po daždi. Vtedy mi už boli takmer ako rodina. No keby aj neboli, Milesovi som dôveroval. Boli sme druhovia v zbrani, kryl mi chrbát od deväťdesiateho druhého, keď som ako zelenáč vyliezol z dôstojníckej školy a on si ma v pozícii veliteľa čaty vzal pod krídla. Keby prišlo na najhoršie, pomer dvadsiati dvaja proti desiatim by tento tím vedel zvládnuť. Bola to však chyba v plánovaní operácie a to som mal na svedomí ja.

„Zostava šachovnica,“ prikázal Miles. „Alfa tri zaistenie. Alfa dva na mňa.“

Landcruisery sa rozdelili, zamierili k Tuarégom v priamom uhle, potom urobili obrat a obidva naraz zastavili s predkom obráteným smerom, odkiaľ sme prišli. V bojovej situácii záleží na správnom parkovaní. Na cúvanie totiž nebude čas. Treba sa mať za čo skryť. Obrátená pozícia vozidiel poskytuje ochranu dvom našim najdôležitejším prvkom: mužom a motorom.

Skontroloval som si obe pištole, viem strieľať pravou aj ľavou. Ostatní boli vybavení ochranným výstrojom a ťažkými zbraňami. Ja som mal na sebe to, čo každý žoldnier – slnečné okuliare, púštne baganče, vojenské nohavice, pletený opasok, košeľu z nekrčivej bavlny a športové ľanové modré sako na mieru z londýnskej Jermyn Street. Nijaké útočné pušky, kevlarové vesty. Pred niekoľkými rokmi som aj ja slúžil v špeciálnej jednotke, ale teraz som už bol súkromník.

Zastrčil som si slúchadlo hlbšie do ucha a obe deviatky zasunul do puzdier vzadu za opaskom, na jediné miesto, kde ich pod sakom nevidieť. Bol som súkromník, nie idiot.

„Pripravený?“ spýtal som sa tlmočníka. Neisto prikývol. Mal po päťdesiatke, na sebe lacné tesilky a košeľu s krátkym rukávom. Vyzeral presne na to, čím aj bol: univerzitným profesorom lingvistiky, ktorého postupný rozklad líbyjskej spoločnosti dohnal k vykonávaniu takéhoto nebezpečného povolania.

Ďalší slabý článok, pomyslel som si. Ale povedal som mu:

„Nebojte sa. Nič vám nehrozí. Pôjde o priateľskú transakciu.“

Vystúpil som z landcruisera a zamieril ku skladu s vedomím, že moji muži nespúšťajú zrak z Tuarégov. Boli medzi nimi niekoľkí starší bojovníci, väčšinu tvorila omladina. Kalašnikovy voľne prevesené, no pri ruke. Dvaja-traja mali na sebe tradičné nebovomodré a vo svojej jednoduchosti krásne rúcha, zvyšok bol oblečený v púštnych maskáčoch, každý vzor iný. Iba jeden z nich mal na hlave čierny turban. Neboli nábožensky založení, Tuarégovia nepatrili k fanatikom. V tomto podnebí bol turban nevyhnutným doplnkom na ochranu pred slnkom a pieskom.

Sklamalo ma, ale neprekvapilo, že neprišli na ťavách.

„As-salám alejkum,“ zvítal som sa s Tuarégom pri vchode. Budova nemala strechu, na stenách sa ešte dalo rozoznať grafiti v taliančine, zrejme pozostatok po vojakoch, ktorí museli bývať v tejto diere, keď si Mussolini zmyslel, že ovládne púšť.

Muž kývol hlavou a odhrnul koberec, ktorý slúžil ako dvere. Vošiel som dnu. Tuarégovia vnútri vyzametali, natiahli celtu, aby vznikol tieň, a pod ňu rozprestreli do kruhu na zem päť rohoží. Sedeli na nich traja muži v modrých rúchach a sledovali ma. Vyzerali, že tam sedia niekoľko dní.

„Marhaba,“ povedal muž v strede a rukou sa dotkol čela na pozdrav. Mal ošľahanú tvár a zhnité zuby. Tuarégovia sa tým vyznačovali, lebo pili takmer výlučne presladený čaj.

Muž ukázal na prázdnu rohož a ja som si sadol do tureckého sedu pred neho. Tradícia velila vyzuť sa, to som však nemal v úmysle. Všimol som si, že aj hostitelia sú obutí.

Čakali sme, pozerali na seba, mlčali. Hrdili sa povesťou nielen najkrutejších, ale aj najúctivejších bojovníkov na svete. Prežili v púšti stáročia a dodržiavali, najmä v porovnaní so Západom, pradávne zvyky. Ich stelesnením bola trpezlivosť.

Napokon vodca kývol hlavou. Vo dverách sa zjavil muž s vysokou úzkou mosadznou kanvicou. Čupol si k nám a rozložil na zem štyri sklené poháre. Do každého vložil hrudku cukru, potom na ne nalial vriaci čaj z dlhého pyšteka.

Chvíľu počkal a vlial čaj späť do kanvice. Zopakoval postup, tentoraz pri nalievaní pohyboval ornamentálnou kanvicou hore a dolu a čaj oblúkom plnil poháre. Tlmočník sa prihovoril vodcovi Tuarégov a muž po jeho pravici mu odpovedal, no preklad nebol potrebný. Šlo o zdvorilostnú konverzáciu. Možno sa tlmočník čudoval, prečo aj on nemá pohár. Lenže on tu nebol osobou, iba ústami. Tak ho brali Tuarégovia.

Napokon, asi po desiatich minútach nalievania, čajový majster rozdal poháre. Čaj bol horúci, ale vypil som ho bez mihnutia oka. Chutil sladko, po mäte.

Prišli na rad koláčiky, potom opäť čaj. Tuarégovia mlčky pili a prežúvali, na zemi vedľa seba mali otlčené, ale dobre naolejované kalašnikovy.

Obchodovanie so zbraňami je nebezpečné, pripomínal som si v duchu. Obchodovanie so zbraňami je kontaktná situácia. Každá kontaktná situácia sa môže zvrtnúť...

Čajový majster sa uklonil. Potom vstal, zobral prázdnu kanvicu a odišiel. Traja Tuarégovia sa potichu zarozprávali. Ja som mlčky sedel. Musel som počkať, až ma niekto z nich osloví, až potom som sa smel zapojiť do rozhovoru.

Len nestratiť pozornosť. Nezabúdaj na riziká.

„Američan?“ spýtal sa vodca Tuarégov.

Vážne som prikývol. „Kolega,“ odvetil som a dal tlmočníkovi priestor, aby to preložil do berberčiny. „Prichádzame za vami zďaleka.“

Tuarégovia prikyvovali. Aj oni prišli zďaleka. „Kde bojujete?“

„Na severe. Za púšťou. Toto nie je náš boj.“

Nebol to ani ich boj. Vnútili im ho Európanmi nakreslené hranice a kolaps Kaddáfího režimu. Na tejto púšti boli doma a sem sa stiahli aj odpadlíci líbyjskej armády, keď nemali kam inam ísť. Sklad zbraní takmer určite kedysi patril Kaddáfímu.

Starý Tuarég prikývol. Prehovoril muž po jeho pravici.

„Poďme k autám,“ povedal tlmočník s viditeľnou úľavou. Nebolo sa o čom jednať. Podmienky dohodol náš spoločný priateľ v Bengázi. A istotne v náš neprospech.

Vonku sa zdalo, že sa nikto ani nepohol zo svojho miesta, no keď som zbadal Milesa vo veliteľskej pozícii, nenápadne som mu ukázal tri prsty na pravej ruke na znak, že všetko ide podľa plánu. Komunikácia cez vysielačku by vzbudila podozrenie.

Šiel som k dvom nákladným vozidlám. Sovietska výroba, šesťdesiate roky, zrejme ich ukoristili pri nejakej potýčke s Alžírčanmi. Nazrel som do kabíny. Riadenie vyzeralo funkčné, kľúčiky boli v zapaľovaní. Dvere kvitli hrdzou, plachta na korbe bola zaprášená a polátaná, ale pneumatiky s púštnym profilom a disky vyzerali nové. Aj na prasknutých by sa dalo prejsť veľa kilometrov.

Spomedzi Tuarégov vystúpil mládenec s čiapkou tímu Atlanta Braves. Pod maskáčmi mal oblečené tričko s Bobom Marleym, ktoré zrejme našiel v balíku západnej pomoci a venoval ho nejaký sfajčený vysokoškolák z Vermontu. Sklopil zadné dvierka a usmial sa, už teraz mal pokazené zuby. Kultúry, ktoré tak ako Tuarégovia zakazujú požívanie alkoholu, často konzumujú obrovské množstvá cukru.

Drevené debny boli naukladané v dvoch radoch za sebou, štyri na výšku a tri na šírku. Prenosný raketový komplet SA-18 v NATO prezývajú Gremlin a v krajine pôvodu, teda v Rusku, zase Igla. Amatéri ním dokázali zostreliť vrtuľníky v Bosne, Sýrii či Egypte. Povráva sa, že takouto SA-18 zasiahli prezidentský špeciál, keď sa v deväťdesiatom štvrtom blížil k medzinárodnému letisku v hlavnom meste Kigali, čím de facto rozpútali rwandskú genocídu. Vezmite dve-tri, hoďte ich do nákladiaka, zaparkujte kilometer od letiska kdekoľvek na svete a zostrelíte aj sedem-štyri-sedmičku.

V druhom z vozidiel bolo dvanásť sovietskych protileteckých guľometov KPV kalibru 14,5 milimetra, zabalených do tuarégskych diek. Zbrane boli použité, ale funkčné; naolejované, nezasekávali sa. Keď sa upevnia na korbu Toyoty Hillus, čím vznikne technické bojové vozidlo – dnes už klasika moderných vojnových konfliktov –, vedia narobiť obrovskú škodu. Za niekoľko minút ním strelec pozabíja všetko vo svojom zornom poli. Neraz som ho videl v akcii v západnej Afrike.

V raketometoch bude zrejme treba vymeniť chladiče, guľomety trochu zreparovať, ale inak to bol skvelý úlovok. Kývol som hlavou na Milesa, keď som zoskočil z korby a podišiel priamo k vodcovi Tuarégov, čo bol odo mňa prejav úcty a varovanie súčasne. Chcel som, aby vedel, že keby sa niečo pokazilo, nemá kam utiecť.

„Prijímame.“

Tlmočník to prekladal prekvapivo dlho. Tuarég prikývol. Z landcruisera vystúpili dvaja moji Líbyjčania, každý s bezpečnostným kufrom Pelican. Prišli k nám a položili penou vystlané kufre na zem mne k nohám.

Vodca dal pokyn a Tuarég v bejzbalovej čiapke vystúpil dopredu s hnedým úsmevom. Kľakol si na jedno koleno, otvoril kufor bližšie pri sebe. Vybral z neho zväzok stoeurových bankoviek v igelitovej fólii. Čím sú ľudia chudobnejší, tým väčšmi sa tešia z nových bankoviek. Zrátal zväzky. Vodca dal signál hlavou, mladý muž vytiahol spoza opaska dlhý zahnutý nôž.

„Tango na východe,“ zahučalo mi v slúchadle, keď nôž vnikol do fólie. Vzápätí som začul rapot izraelskej útočnej pušky Tavor. Bola to zbraň nášho medika.

„Dve Tangá“ – čo znamená terče – „na siedmich hodinách.“

„Na ôsmich.“

„Sme pod paľbou.“

Počul som rozvážne dávky z Milesovej pušky a súvislú streľbu z poloautomatickej zbrane kdesi za mnou.

Skočil som dopredu a jedným úderom teleskopického kovového obuška, ktorý som nosil za opaskom, som omráčil mladého Tuaréga. Okamžite som mu vzal nôž. Zdvihol som zrak, a keď som pozrel na vodcu, bolo mi jasné, že on nás nepodrazil. Toto bol niekto tretí.

Premýšľal som, že vezmem aspoň zavretý kufor, ale radšej som sa zvrtol a utekal ku kabíne prvého nákladiaka, pričom sa mi slúchadlo ozývalo rozkazmi.

„Strelci vo východnej budove.“

„Krycia paľba.“

„Kryť Charlieho jeden.“

„Rozumel som.“

Potiahol som za kľučku dverí a vyšvihol sa za volant, lebo som vedel, že kľúč je v zapaľovaní. Skrútol som ním, motor zachrapčal.

Šliapal som na pedál plynu, motor túroval a zhasol. Púšťou sa rozliehala streľba z automatických zbraní, ktorá nikdy nie je taká hlasná a splašená ako vo filmoch. Rozoznal som podľa zvuku zbraň každého člena svojho tímu, odpovedali im menej presvedčivé dávky, pravdepodobne z kalašnikovov. Pristihli sme útočníkov mimo pozície, asi sa pripravovali na prepad, a preto moji muži nemierili na nich. Na také niečo mali pridobrý výcvik. Spŕška nábojov mala za úlohu uzemniť nepriateľov, aby nemohli opätovať paľbu. Len idioti si robili zárezy na pažbu.

Znovu som skrútol kľúčom. Tentoraz motor chytil. Pošliapal som pedál plynu, nákladiak vybafol oblak dymu. Potom spojka, zaradiť rýchlosť. Prevodovka zarachotila, ale vozidlo sa nepohlo.

„Odkiaľ sa strieľa?“

„Tangá na dune, juhovýchod. Nijaké vozidlá nevidieť.“ Ako sa sem teda dostali?

„Tuarégovia odchádzajú. Opakujem, Tuarégovia v pohybe.“ Pozrel som do spätného zrkadla, oba kufre zmizli.

„Sú pod paľbou.“

Počul som rachot prevodovky aj z druhého auta, nepozrel som sa, ktorý z mojich mužov sedel za volantom. Zaujímalo ma jediné: dostať sa so svojím vozidlom na únikovú cestu.

Pomykal som hrkajúcou prevodovou pákou, násilím som tam dal jednotku a nákladiak poskočil, pripravený vyraziť.

Zaradil som dvojku a pokrútil volantom, aby som vyrovnal vozidlo na ceste. Počul som, ako sa štiepu drevené debny pod náporom guliek a v duchu som sa hrešil, aký som hlúpy, že som zabezpečenie priestoru zveril Tuarégom. Rakety SA-18, čo som mal na korbe, v prestrelke nevybuchnú, ale guľky ich mohli prederaviť a znehodnotiť.

„Pozor, buchne to!“ skríkol mi Miles v uchu, keď som zaradil trojku. Explóziu som najprv pocítil, až potom začul, a vzápätí nákladiak obostrel oblak prachu. Storočná talianska základňa ľahla popolom.

„Krytý ústup,“ zvolal Miles. To som chcel počuť. Kdesi za mnou Alfy hádzali dymovnice a kryli náš ústup streľbou, zatiaľ čo ktosi, zrejme Frank Wild zvaný Divoch, bývalý príslušník britskej SAS, nadšene ujúkal v slúchadle vysielačky. Po tristo metroch, mimo prachu a dostrelu kalašnikovov, som sa obzrel. Druhý nákladiak sa terigal za mnou s dvoma prestrelenými pneumatikami a thajským výsadkárom Boonom za volantom. Stále bolo počuť streľbu z automatických zbraní.

Vtedy som zbadal, ako sa na vozovke spoza vŕška zjavila toyota. Na korbe pikapu boli štyria, nie, piati muži a za jazdy pálili z kalašnikovov. Možno miestni banditi, ktorí dostali echo, že tu budeme obchodovať, ale skôr to boli tunajší džihádisti „Líbyjský úsvit“ alebo „Dôstojnosť“.

Nejaká dôstojnosť či svitanie s tým nemali nič spoločné.

Zo Západu pochádzali len ich zbrane.

Jeden z nich sa postavil s raketometom na pleci. Keď auto nabehlo na kamene, stratil rovnováhu, no trvalo mu iba sekundu znovu namieriť. Delilo nás sto metrov a vzdialenosť sa skracovala; nemohol som nič robiť. Raketomety boli preslávené nepresnosťou a dalo sa predpokladať, že muž z niečoho takého ešte nikdy nestrieľal.

Dupol som na plyn a zadržal dych.

Zlyhávka.

Nepočul som šťuknutie úderníka, ale videl som, ako muž spustil zbraň z pleca. Teraz, povedal som si v duchu, strhol som volant k ceste a rútil sa priamo na toyotu. Guľky deravili plachtu aj oceľ, no ja som sa sústredil na miesto na karosérii za zadným kolesom, pridal som a začul ohlušujúce tresknutie, keď nákladiak narazil do zadku toyoty. Trhlo ňou nabok, prevrátila sa a vysypala všetkých z korby na zem. Nákladiak zachrchlal, prudko som zaradil dvojku a skrútol volantom doprava.

Čoskoro som bol späť na nespevnenej ceste, z toyoty zostal iba vrak kdesi za mnou. Zadné pneumatiky mi nezaberali, spod kapoty sa valil modrý dym, no úniková cesta bola voľná. Teraz ma už mohlo dostihnúť iba ďalšie nákladné auto.

„Charlie jeden čisté,“ ohlásil som do mikrofónu.

„Alfa jeden čisté,“ zaznela odpoveď.

„Alfa dva čisté.“

„Alfa tri čisté.“

„Čo Líbyjčania?“

„Všetko čisté, Charlie jeden,“ potvrdil mi Miles.

„Aj tlmočník?“

Ticho, potom som začul Divochov výrazný londýnsky prízvuk: „Vzal som ho so sebou, šéfko, ale ten čistý nie je. Smrdí ako tchor.“

Miles sa zasmial. Poznal by som ten smiech kdekoľvek, aj keby som mu nevidel do tváre. Vlastne som ani netušil, kde presne je. Asi niekde za mnou a kryje mi chrbát. „Malá, alebo veľká?“ spýtal sa.

„Obidve.“

V slúchadle sa opäť rozľahol smiech, napätie opadalo.

Každý sa poserie, keď prvý raz začnú lietať guľky.

„Ešte nejaké pikapy?“ spýtal som sa.

„Jeden,“ odvetil Miles, „ale tí vyrazili za Tuarégmi. Asi ich niekto zradil.“

Pomyslel som si na mládenca v čiapke. Možno on. Uvoľnil som nohu na plyne. S jediným vozidlom nás islamisti alebo tuarégski zradcovia, alebo kto to vlastne bol, naháňať nebudú. Akcia neprebehla najhladšie, ale zbrane, po ktoré sme prišli, sme mali.

Správni chalani si zapísali ďalšie víťazstvo, pomyslel som si, keď som zaradil trojku, potom štvorku. Cez dym naftového motora nebolo takmer nič vidieť, no o veľa som neprišiel. Iba o hlinu a kamene.

Po osemdesiatich kilometroch vozidlo vydýchlo naposledy. Boon sa s nákladiakom, ktorý mu posledných štyridsať kilometrov dymil, doredikal vedľa mňa. Bolo načase zbaviť sa ich. Muži odstrojili z landcruiserov všetku nadbytočnú príťaž – náhradné kolesá, súpravu na prežitie, stavebnú výbavu – a naložili ich zbraňami, zatiaľ čo sa Boon venoval mierne otrasenému tlmočníkovi. Thajskí výsadkári normálne stáli za prd, Bunčua Tipnanta, teda Boona, som najal pred štyrmi rokmi iba preto, lebo bol vojenský medik. Neskôr sa ukázalo, že je odborník na záchranné operácie v utajení, vie sa výborne biť a má srdce na správnom mieste.

„Vyberte ich zo škatúľ,“ rozkázal som pri nakladaní materiálu do vozidiel. „Nechajte tu aj strelivo do guľometov.“ Ľahko si zadovážim náhradné z Rumunska.

Tím pokračoval v práci – jazda s ťažkými zbraňami trčiacimi z korby sa im bude rátať – a ja s Milesom sme sa vzdialili do púšte. Zapálil som si cigaru zo svojho prenosného humidoru, spustil satelitný telefón a pripálil aj Milesovi. Bol to rituál, s ktorým sme začali v deväťdesiatych rokoch pri letectve, keď sme ešte boli uchá, a odvtedy sme ich vyfajčili tisíc od Sicílie cez zoskokovú zónu vo Fort Braggu až po libérijskú džungľu.

„Mali sme šťastie,“ povedal som, keď som si v duchu prechádzal všetky chyby, ktorých sme sa dopustili. Neznámy kontakt. Neskorý príchod. Bez predsunutých hliadok. Strácal som grif.

„Keď si dobrý, nepotrebuješ šťastie,“ namietol Miles.

„To nie je dôvod na spokojnosť.“

„Ani na nespokojnosť,“ povedal s úškrnkom na tvári. Mal po päťdesiatke, vyzeral ako zubár, ale keby som sa v klietke smrti bil s krokodílom na život a na smrť, bol by prvý, koho by som tam chcel mať so sebou.

Satelitný telefón pípol. Pozrel som naň. Prekvapivo som mal niekoľko zmeškaných hovorov. Vzdialil som sa, aby som mal súkromie, potiahol si z cigary a vytočil známe číslo. Ohlásil sa povedomý hlas.

„Pondelok, osem ráno.“

„Práve mám niečo rozrobené.“

„To sa ruší. Vráťte sa domov.“

1. kapitola

Pred zrkadlom v kúpeľni som si vyrovnal kravatu od Hermesa a oprášil pravé plece tmavomodrého saka Harvie and Hudson, bojovej zbroje sveta biznisu. Dlaňou som si prešiel po tvári, či som dobre oholený, a jedno vynechané miestečko som nasucho prešiel žiletkou.

Potom som šiel do šatníka. Napravo viselo desať oblekov, modré a sivé, všetky v modernom strihu. Naľavo bolo zhruba toľko isto pestrých plášťov a kaftanov, prejavov vďaky od ľudí, s ktorými som spolupracoval v Afrike. Troje topánok – čierne, hnedé a olivovozelené. Plátenné nohavice v rovnakých farbách. Pletený opasok, zatvárací nôž s pätnásťcentimetrovou čepeľou a teleskopický obušok, ktorým som pred necelými tridsiatimi hodinami omráčil mladého Tuaréga.

Skontroloval som obsah pohotovostného sedemdesiatdvahodinového batoha. Mal som vždy zbalené dva – jeden do rozvinutého sveta, druhý na ten zvyšok. V Líbyi som ho dosť vyprázdnil, bolo treba doplniť sterilné injekcie, tablety proti malárii, batérie, kodeín a ďalšie, vo vojnovej zóne vysoko cenené veci. Potom som si dobalil predmety osobnej potreby: slonovinové paličky na jedenie, ku ktorým som prišiel ešte ako pubertiak na potulkách po svete, prenosné puzdro na desať cigár a MP3 prehrávač naprataný klasickou hudbou.

Domov som dorazil pred siedmimi hodinami po dvadsaťosem hodín trvajúcej ceste; keď som najprv doviezol zbrane do púštneho tábora, vrtuľníkom ma prepravili do Tripolisu a tam som si za hotové kúpil letenku do Ríma. Osprchoval som sa vo VIP salóniku, počkal dve hodiny, kúpil si letenku do Washingtonu, D. C., a prespal v lietadle. Predpokladal som, že v hlavnom meste budem mať maximálne deň voľna, a potom späť do práce.

Nič zvláštne. Štandardný postup. Nebolo pre mňa mimoriadne letieť dvanásť hodín, aby som si dal dvojhodinový obed s klientom alebo zdrojom informácií, zvrtnúť sa na päte a letieť nazad. Informácie, o ktoré išlo pri takýchto misiách, sa nedali písať do mailu. Odovzdávali sa buď medzi štyrmi očami, alebo vôbec.

Čo ma trápilo viac, keď som zamkol dvere od bytu a prechádzal vo svojom starom tridsaťročnom naftovom mercedese štvrťou Adams Morgan, kde som vo Washingtone býval, bola celá líbyjská operácia.

Prestrelka mi vrásky nerobila. To je dobre známe riziko povolania. Okrem toho som získal zbrane za dohodnutú cenu a prišiel iba o dve nákladné vozidlá, ktoré by nám aj tak na nič neboli. No keď sme dorazili na základňu, náš výcvikový púštny tábor už rozoberala „upratovacia“ čata môjho zamestnávateľa, spoločnosti Apollo Outcomes, aby zahladila akékoľvek stopy po operácii.

Tajil som to a pred nadriadenými by som nikdy nič také nedal najavo, ale nasrali ma. Líbyjskú zákazku som plánoval pol roka. Lietal som medzi Washingtonom a naleštenou zasadačkou v Houstone ako handra na palici. Dá sa to zvládnuť? Mali by sme do toho ísť? Ako dlho to potrvá? Koľko to bude stáť?

Desať rokov som bol v Afrike hlavný človek Apolla. Regrutoval som bojovníkov za americké záujmy, s dvanástimi schopnými vojakmi som zabránil genocíde v Burundi, v Libérii som zosadil vojnového štváča bez jediného výstrelu, v Sudáne som „pripravil pôdu“ na presadenie vízie amerického ministerstva zahraničných vecí. Normálka.

Líbya bola iná. Tam som dostal za úlohu zmocniť sa najväčších ropných polí pre americkú ťažobnú spoločnosť, brániť ich a prevádzkovať, to všetko na cudzom území a uprostred občianskej vojny.

To svet, kurva, fakt nevidel.

Vojaci v pravidelných ozbrojených silách také niečo nedokážu pochopiť, dokonca moji starí kamaráti od výsadkárov používajú slovo žoldnier ako nadávku. K práci pre Apollo ma nepriviedli peniaze, ktorých bolo menej, než si ľudia predstavujú, ani moc, ktorá je vždy chvíľková a v zásade náhodná. Lákalo ma to, že si budem môcť robiť, čo som v uniforme nemohol. Bez byrokracie. Bez politických obmedzení, na aké som narážal v armáde. Tu sa liezlo do zadkov vo Washingtone. Zadajú ti nesplniteľnú úlohu a poť sa. Vyhodia ťa z lietadla nad vojnovou zónou iba s batohom a tvojimi vlastnými schopnosťami bez akéhokoľvek dozoru a povedia: Zmeň svet.

Rozumel som geopolitickým dôsledkom líbyjskej operácie. Strávil som nekonečné hodiny v zasadačkách na najvyšších poschodiach s výhľadom na Houston, kde sa preberala zásadná otázka: Čo ak by to vyšlo najavo?

No podmienky, tak ako som ich dohodol, boli nepriestrelné. Na ropnej veži sa dva roky nepracovalo. Bolo to ďaleko. Potrubie viedlo cez neobývanú púšť a mestá, ktoré sa dali ľahko ovládať. AO, ako poznali Apollo Outcomes zasvätení, mala dokonca dlhodobý kontakt v prístave Záwíja, kde sa mali nakladať tankery barelmi a kde sa nikto na nič nepýtal. Naskočila zelená, zabočil som popri masívnej tehlovej budove hotela na Rock Creek Parkway, z mesta do zelenej džungle, cez ktorú prechádzala tajná washingtonská autostráda.

Operácia stála za milú rozmilú, pomyslel som si, keď som prechádzal pod klenutými mostmi, ktoré pripomínali rímske akvadukty. Ako škatuľa s rozhádzanými dielikmi skladačky, ktoré nezapadajú do seba. Nemohlo nám to vyjsť. Bolo jedno, z akého uhla sa človek na misiu pozrel, vyzerala nesplniteľná.

A ja som ju splnil.

Za tri týždne v krajine sa mi podarilo zabrať ropnú vežu, naverbovať niekoľko stoviek miestnych bojovníkov a vybudovať púštny tábor na ich výcvik. Mali sme viac než dosť ľahkých zbraní a „zachránili“ sme landcruisery Spojených národov z čierneho trhu. Vďaka Tuarégom sme mali čím vybaviť aj vrtuľníky a technické vozidlá. Boli sme už schopní obrániť stopäťdesiat kilometrov potrubia a o dva dni mali z Houstonu doraziť prieskumní ťažiari – najšialenejší sviniari na zemi, ešte horší než chlapi zo SEAL –, aby vežu spustili do prevádzky. Ak sa mi dalo niečo vyčítať, tak to, že som bol prirýchly.

Kde sa teda stala chyba?

V teréne nie, usúdil som, keď sa Rock Creek Parkway zakrútila súbežne s riekou Potomac. Prešiel som si každý jeden krok počas prestupov a letov a došiel som k záveru, že u mňa prebehlo všetko tip-top.

Žeby niekto zradil? Pustili v Tripolise alebo v Houstone niečo do médií? Zľakol sa nejaký veľký akcionár?

No keby aj okolo nás začal ňuchať nejaký reportér – a bol som presvedčený, že to tak nebolo, aspoň zatiaľ –, nemal sa čoho chytiť. Tím som zostavil z členov elitných jednotiek z desiatky rôznych krajín. Miestni regrúti sa zodpovedali staršinom kmeňa, ktorí nevedeli o operácii vôbec nič. Operáciu formálne zastrešovali príbuzní a spriaznenci rozličných líbyjských podnikateľov, pochybné existencie, ktorých jedinou úlohou bolo prevziať zodpovednosť, keby niečo zlyhalo. Všetky finančné transakcie išli cez nich a potom cez Britské Panenské ostrovy, kde robili banky ešte väčšie tajnosti než vo Švajčiarsku. Bolo takmer nemožné vystopovať čokoľvek až do Houstonu, najmä pri počte nastrčených spoločností a bielych koní, čo som na tento účel vytvoril. Preto si firmy z Fortune 50 najímali Apollo.

A čo americká vláda? Pochybujem, že by do toho bola zapojená, ale vedel som, že jediný telefonát z ministerstva obrany stačil na to, aby zastavil činnosť súkromnej vojenskej spoločnosti kdekoľvek na svete. To máte tak, keď ročne nalejete tridsať miliárd dolárov do vojenských kontraktov.

Podradil som, keď som prešiel popri Kennedyho centre, škatuli od topánok, kam som si chodieval doplniť chýbajúcu dávku operného spevu, ak som mal tú smolu, že som bol v meste, a zabočil som do hustej premávky na moste. Washingtonov pamätník bol za mnou, Jeffersonov vľavo a vpredu sa spoza nízkej línie stromov na Rooseveltovom ostrove dvíhali arlingtonské mrakodrapy. Bože, ako som neznášal Virgíniu, všetky tie konzultačné firmy, prefabrikované vily a ligotavé kancelárske budovy priemyselného vojenského komplexu. Nemal som ju o nič radšej ani v to jasné ráno, počas najhoršej špičky, keď som trčal v zápche smerom z centra na predmestie pred prvou väčšou zákrutou Route66. Vo Washingtone pracoval iba jeden druh zamestnancov, kancelárski potkani, a tí, tak ako všetci ostatní, žili z vládnej mašinérie: konzultanti, právnici, výskumní pracovníci a poradcovia, mnohopočetná armáda analýz a názorov.

Napriek tomu by len málokto z nich pochopil, o čo išlo v líbyjskej operácii. Vykrikovali by, že je predsa neprípustné, aby sme bohatli na zahraničných intervenciách... ak nebudeme rátať, ako si spoločnosť United Fruit s pomocou CIA podmanila Strednú Ameriku... alebo ako Prescott Bush vyjednal so Saudmi dohodu o dodávkach ropy.

Skrátka o tom nevedeli, nič viac. Lebo presne takto svet fungoval. Krajiny ako Líbya – prípadne Sýria či Afganistan – neboli zvrchovanými štátmi v moderne chápanom význame toho termínu. Ani pred Kaddáfího pádom sa púštne oblasti neriadili centrálnou mocou. Samozvaný „kráľ afrických kráľov“ bol v konečnom dôsledku iba akýmsi vplyvnejším starostom Tripolisu. Teraz bola Líbya v troskách a všetko od ropných polí po „daňové úrady“ pri púštnych cestách riadili miestni gauneri, ktorí mali dosť sily a fantázie, aby sa ich zmocnili. Sahara bola to isté, čo americký západ pred stopäťdesiatimi rokmi: územie, kde neplatilo právo, kde si nezamestnaní vojaci, pašeráci, domorodci a zločinci brali, čo sa im zachcelo, či už ľstivosťou, alebo, čo bývalo častejšie, násilím.

V podstate to tak dnes vyzeralo na polovici planéty. Západná Afrika. Kongo. Jemen. V južnom Sudáne som štyri mesiace pomáhal miestnemu potentátovi s väzbami na jedného amerického kongresmana zničiť hlavného konkurenta. On za to dostal miesto na ministerstve prírodných zdrojov. Náš klient, veľká energetická firma, získala výhradné právo na ťažbu v bloku 5A – samozrejme, za nemalú cenu. Veril som tej operácii. Vzbúrenci nemali zľutovanie. Sám som to videl. Potom, asi po troch mesiacoch, som sa dozvedel, že potentát dal zmasakrovať tisícku „islamistických teroristov“, väčšinu z nich žien a detí.

Pri operácii v Líbyi sme vynechali z hry miestneho sprostredkovateľa. Chlapa, čo bol s najväčšou pravdepodobnosťou vrah, násilník a zlodej. Líbyu som pokladal za krok k civilizovanejšiemu svetu, nie opačne. Bolo by to odo mňa naivné.

Tak kde sa stala chyba?

Niekde na tejto zasratej diaľnici, pomyslel som si, keď ktosi za mnou zatrúbil a auto o niekoľko miest vpredu odpovedalo. Premávka sa ani nehla a už aj Virgínčania, ktorí by na také niečo mali byť zvyknutí, strácali chladnú hlavu. Zlatá Afrika, prebleslo mi hlavou, keď zaburácali prvé tóny Verdiho Sily osudu zo stanice klasickej hudby WETA. Opera patrila k mojim najobľúbenejším: dvaja muži, ktorí ako žoldnieri ťahali za jeden povraz, sa musia postaviť proti sebe v súboji na život a na smrť. Pripomienka toho, že moje povolanie je staré ako ľudstvo samo a že, tak ako Verdiho dielo, neprináša vždy šťastné konce.

Neplatia ma však za to, aby som spochybňoval morálny profil Apolla alebo našich klientov, uvedomil som si, keď sa autá konečne pohli. Bol som elitný hasič problémov. Vždy, keď sa vo vojnovej zóne čosi zbehlo, poslali ma, aby som to vyriešil akýmikoľvek dostupnými prostriedkami. A nápaditý človek si ich vie vymyslieť neúrekom.

Čo sa stane potom... to sú vždy len chýry.

Table of Contents

Prológ

1. kapitola