Na titulní straně: zámeček Na Křížku

Na zadní straně obálky: horní řada zleva: Motolský zámek, zámek Dolní Počernice. Dolní řada zleva: Zbraslavský klášter, zámeček Sluncová

Na str. 2: zámeček Šilboch alias Ztracená varta

Na str. 114: erb Černínů na průčelí Vinořského zámku

Copyright © Otomar Dvořák, www.otomar-knihy.webnode.cz, 2017

Copyright © Josef Pepson Snětivý, www.pepson.cz, 2017

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2017

Photographs © Josef Pepson Snětivý, 2017

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2017

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2017

ISBN 978-80-7475-196-7

Vážení milovníci českých krás a pozoruhodností,

na podzim roku 2016 jsme vás společně poprvé pozvali na cestu. Stalo se tak v předmluvě k naší knize Skrytá krása Čech, první napsané v tandemu. V této publikaci jsme vás seznámili s některými utajenými skvosty naší země, které zůstávají neprávem opomíjené. A u těch přece jen známějších jsme vás zase upozornili na to, co zůstává běžným průvodcům i většině návštěvníků skryto.

Rok se s rokem sešel, ohlasy na zmiňovanou knihu nás potěšily – a tak za vámi přicházíme s II. svazkem Edice Skrytá krása naší země, nově ustavené v Nakladatelství ČAS. Naším prvotním záměrem bylo představit vám málo známé, ba někdy i zcela neznámé či už zaniklé hrady a zámky Prahy a několika dalších regionů. Když jsme však dávali dohromady jejich seznam, bylo hned na počátku jasné, že se všechna tato místa nemohou ani při nejlepší vůli vejít do jedné knihy.

Naši připravovanou publikaci, kterou vy teď už držíte v ruce, jsme tedy nazvali Utajené hrady a zámky I. a dali jí podtitul Prahou po stopách panských sídel. Ano, až na nepatrné výjimky jsme zůstali na území našeho hlavního města a zmapovali pro vás na osm desítek tvrzí, hradů a zámků (či v několika málo případech předestřeli jejich obraz před vaší fantazií, neboť z nich už bohužel nic nezbylo). Samotné nás překvapilo, kolik toho má v tomto ohledu Praha co nabídnout. A nepochybujeme, že v jiných částech České republiky tomu bude nejinak – a že tak v rámci této nové edice vznikne římskými číslicemi označená řada Utajené hrady a zámky.

Pro úplnost uvádíme, že jsme v Praze záměrně vynechali Pražský hrad a Vyšehrad. Jde o památky natolik rozsáhlé, popsané a (nejen v českém kontextu) významné, že byly, jsou a budou pojednány v samostatných publikacích.

Budeme velmi rádi, pokud s touto knihou (či jen s informacemi z ní vyčtenými ve vaší paměti) vyrazíte do ulic naší metropole. Odměnou vám bude mnoho nečekaných nálezů a nezapomenutelných momentů z míst, která vás možná donedávna ani nenapadlo navštívit či kolem nichž jste léta nevšímavě procházeli nebo projížděli, protože jste netušili, že se tu skrývá (či skrývalo) pozoruhodné panské sídlo. A nám bude odměnou to, že jsme obohatili vaše putování, zaplnili mezeru na knižním trhu (neboť takto zaměřená kniha v oblasti popularizační literatury podle našich informací zatím neexistuje) – a že jsme v pražských ulicích nenatáčeli a nefotografovali a posléze ve svých pracovnách nepsali nadarmo. Těšíme se také na vaše případné náměty, zasílané na e-mailové adresy uvedené níže.

Šťastnou cestu a spoustu zážitků vám společně už podruhé přejí

Otomar Dvořák

(otomar.dvorak@gmail.com,

autor části Kolik je v Praze hradů?)

a

Josef Pepson Snětivý

(pepson@pepson.cz,

autor části Praha zámky protkaná)

KOLIK JE V PRAZE HRADŮ?

OTOMAR DVOŘÁK

Když jsme tuto otázku položili několika náhodně vybraným obyvatelům Prahy, tvářili se překvapeně: „Přece dva – Pražský Hrad a Vyšehrad!“ Ti zasvěcenější dodali: „Pak jsou tu ještě nějaké zámky a letohrádky.“

Možná vás tedy překvapí naše zjištění: počítali jsme staré gotické hrady a tvrze, tj. obranné stavby s věžemi, bránami a hradebními příkopy, a došli jsme ke dvěma, ne-li třem desítkám! A ani to není konečný počet, protože mnohé z těchto středověkých pevnůstek byly časem přestavěny na renesanční a barokní dvorce a zámečky.

Abychom věci přišli na kloub, podnikli jsme s filmovým štábem Magazínu záhad přímo detektivní pátrání. Vypravili jsme se na místa, kde už téměř nic nepřipomíná slavnou minulost. Museli jsme napnout fantazii a v duchu se přenést do časů Přemyslovců a Lucemburků, kdy ještě Praha byla volným seskupením několika samostatných měst a vsí, mezi nimiž se tyčila na pahorcích, skalách nebo mezi močály a rybníky obranná sídla drobné šlechty.

Zlíchov – hráz proti zlu

Naše putování začneme skutečně od starých pověstí českých, nostalgickým pohledem na bájnou skálu Vyšehradu… Ovšem pohledem z protějšího břehu Vltavy, z hraničního místa, odkud jsou vyšehradské hradby a věže naposledy dobře viditelné. Stojíme na hraně skály a nevěřícně se usmíváme – podle pověsti totiž až sem doskočil bájný Šemík, když ho vladyka Horymír pobídl, aby se s ním vrhl přes hradby Vyšehradu na jednom z nejslavnějších vězeňských útěků (tisíc let před Kajínkem!). Říká se, že dopad byl tak tvrdý, až se věrnému koni přední kopyta zabořila do skály. Ty dva otisky podkov, v nichž se držívala dešťová voda, mívali poutníci ve velké úctě.

Podivné prohlubně se nacházely někde v místech, kde zrovna stojíme, jenže… Jenže přímo pod námi se otvírá sráz, pod nímž se blyští kolejiště a duní vlaky. Záhadný útvar zanikl poté, co byla větší část vrchu odlámána při budování železniční tratě.

Pověst také říká, že při tom slavném Horymírově útěku se rolníci, sídlící v rovinách při břehu, radostně smáli, a proto se jejich vsi začalo říkat Smíchov, kdežto horníci, kteří bydleli výše pod skalami, mu zlořečili, a tak byla jejich osada nazvána Zlíchovem.

Pověst je to půvabná a úsměvná. Když se tak díváme na tu dálku, pak už by Šemík nebyl ani kůň skákající, ale spíše létající, snad nějaká obdoba Pegasa! A dvorec Zlíchov ve skutečnosti patrně dostal jméno po svém zakladateli Zlichovi, což bývalo u starých Slovanů dost běžné jméno.

Přesto se tady nabízí jakási tajemná představa, že jsme na místě, kam byly v pohanských dobách vyháněny zlé síly.

Kostel je zasvěcen nerozlučné dvojici svatých, Filipovi a Jakubovi: slavná pouť se tady kdysi konávala prvního května – a předcházející svatojakubská noc je proslulá bojem s čarodějnicemi. Dodnes mládež o této noci zapaluje na kopcích ochranné ohně, ačkoliv o původním smyslu obřadu nemá většina z nich ani tušení.

Aby to bylo ještě zamotanější, ten skalnatý ostroh, na němž kostel sv. Filipa a Jakuba stojí, se jmenuje Svatoštěpánský vršek! Proč?

Vysvětlení není složité. Původně na hřebeni vrchu stávala románská kaple sv. Štěpána. Podle dochovaných popisů měla podobu typické kruhové rotundy. Navíc byla obehnána kamennou hřbitovní zdí a valem. Sloužila tedy patrně jako opevněný kostel, poskytující okolním osadníkům úkryt v době ohrožení. Jejím správcem byl tradičně kanovník vyšehradského chrámu. Jeden z těchto kanovníků, Bartoloměj, získal roku 1258 svolení od pražského biskupa Jana z Dražic, aby přenesl svaté ostatky (patrně nějakou kůstku sv. Štěpána) z kaple na Zlíchově do kaple sv. Jana na Vyšehradě. Spolu s ostatky bylo přeneseno i zasvěcení a kaple měla být zbořena. Jenže místní osadníci se postavili na její obranu. Byla tedy zachována a svěřena pod správu farářů z Malé Chuchle. Tehdy získala jiné patrocinium, zřejmě sv. Václava. Někdy na přelomu 14. a 15. století byla přestavěna v gotickém slohu. Současný kostel je ovšem čistě barokní. Původní kostelík totiž během několika staletí natolik zchátral, že ho v roce 1713 nechali jezuité zbořit a na jeho základech postavit barokní svatyni, zasvěcenou sv. Filipovi a Jakubovi.

Nová barokní mystika byla posílena další dvojicí ochránců, Pannou Marií Svatohorskou a sv. Janem Nepomuckým. Ze Svatoštěpánského vrchu se stalo významné poutní místo. Zlíchov – hráz proti zlu! K nejproslulejším vzácnostem zdejšího kostela patří takzvaný Zlíchovský reliéf, vyřezaný z lipového dřeva a zobrazující Krista, jenž zachraňuje rytíře před smrtí. Je to votivní, tedy děkovný dar kostelu od neznámého dárce. Jemnou renesanční dřevořezbu vytvořil anonymní umělec někdy po roce 1520. Dnes je tento jedinečný reliéf uložen v Národní galerii.

Dobový snímek zlíchovského kostela svatého Filipa a Jakuba na výrazném skalním hřbetu

Možná se teď ptáte, jak tohle posvátné místo souvisí se zapomenutými hrady. Souvislost je vskutku velmi tajemná. Ještě kolem roku 1700 se kronikář Beckovský zmiňuje o jakých si zříceninách budov, táhnoucích se od kostela bokem stráně a pokračujících až na druhé straně obecní cesty, která mezi stavbami patrně původně vedla nějakou bránou. Podle lidové tradice šlo o zbytky kláštera. To se však odborníkům nezdá pravděpodobné. Spíše se soudí, že zde stávala tvrz, opevněný vladycký dvorec, jehož součástí byla i skála s kostelem.

Tajemné zříceniny byly rozebrány a zmizely beze stopy poté, co byla skrze ves Zlíchov zbudována nová císařská silnice. Sloup s Pannou Marií Svatohorskou, který původ ně stával uprostřed vesnické návsi, musel být přestěhován, a ustoupil do stráně pod hřbitov. Na tomto hřbitůvku se zajímavými empírovými náhrobky se od konce osmnáctého století už nepohřbívá.

Neméně radikálně do podoby vrchu zasáhla stavba železniční trati. Padla jí za oběť téměř celá východní polovina někdejšího kopce. Musíme hodně napnout fantazii, abychom si představili, že skalní sráz původně spadal přímo do vodní tůně, do slepého vltavského ramene. To bylo při stavbě trati zasypáno sutí z odstřelené skály.

Ještě jedna neobvyklost přispívá k mimořádnosti zlíchovského kostela. Jeho oltář není nasměrován k východu, jak velí tradice, ale k severu! Nad severním kněžištěm se také tyčí věž! Patrně je to dáno dispozicí terénu, nebylo možné stavět kostel napříč úzkého hřbetu. Ale přesto mi připadá, jako by oltářní část směřovala záměrně k Vyšehradu a k vnitřní Praze, k srdci města, jehož je tento kostelík věrným strážcem.

Legendární sídlo Vlastiných bojovnic – Děvín

Velkým obloukem se dostáváme na vyprahlé stráně s probělávajícími vápencovými skalkami, které se zdvíhají nad Zlíchovem ze západní strany. Ční tam jako podivná hradba, za niž odchází spát slunce. Když na hřebeny konečně vyšplháme (v přímém výstupu nám překáží hluboký zářez železniční trati), otevře se před námi panoramatický pohled na celé modravě zamžené údolí. Vltava se pod námi blyští jako zrcadlo a zlíchovský hřbet s kostelíkem připomíná v protisvětle stínovou siluetu velryby, plující hluboko pod námi.

Jako na dlani máme pod sebou někdejší vstupní bránu Prahy, která bývala velmi dobře bráněna. Řeka, ačkoliv se to dneska už nezdá, tady bývala sevřena mezi dvě mocné skály. Přímo naproti se tyčilo pevné hradiště, jehož název nám napovídá, že sloužilo k obraně – Braník. Zůstala z něj jen monumentální šikmá a hladká lomová stěna, pouhý zbytek odlámaného skalnatého návrší, jehož úpatí původně také omývala Vltava. Údolím se tehdy dalo proniknout jen plavbou po řece; traduje se, že v těchto místech, mezi Braníkem a Zlíchovem, bývala řeka uzavírána lany a řetězy, natahovanými od jednoho břehu k druhému.

Při pohledu ze srázů Děvína si uvědomíte, že vzbouřené dívky si nepostavily svůj hrad naproti Vyšehradu, jak tvrdí Kosmas a Jirásek, nýbrž naproti Braníku. Jenže po pravdě řečeno, ona se ta – feministkami velmi oblíbená – dívčí válka nekonala. Nekonala? Opravdu ne, vždyť teprve u Dalimila a později Hájka začala pověst dostávat podobu regulérní války. Kosmas nám naproti tomu předkládá celkem nevinnou a hravou českou verzi antických pověstí o Amazonkách a únosu Sabinek. Zřejmě ještě v jeho době doznívaly pohanské letnicové hry mládeže, zakončené nevázaným celonočním veselím v lukách a lesích. Jejich ohlasem jsou tradiční lidové obřady „svatojánské noci“.

Z Kosmova laškovně podaného vyprávění vycítíme, že šlo o hrad symbolický, vlastně velkou hranici chrastí a dříví, která byla po smyslně erotickém souboji dívek a chlapců společně zapálena; pak se kolem ní tančilo a hodovalo a… a poté… poté vše vyvrcholilo společným rituálem plodnosti. I tak se to dá elegantně říct.

Je ovšem možné, že vyprávění o vyhubení dívek na Děvíně obsahuje podobenství o likvidaci kultu kněžek uctívajících přírodní démony. Ty pořádaly v přírodě tance, při nichž se dostávaly do extáze a které končily sexuálními orgiemi a krvavou obětí. Podobné kulty jsou známé ze starověkého Řecka a Říma, například ty, které provozovaly obávané, šílené bakchantky, uctívačky boha vína a plodnosti Bakcha.

Děvínů, Dívčích hradů a Děviček je na slovanském území mnoho. Nejproslulejší najdeme, kromě Prahy, na moravské Pálavě nebo poblíž slovenské Bratislavy. A téměř vždy jde o výrazná skalní bradla nad řekami. Spojování s dívkami vzniklo z nepochopení původního názvu, jenž původně zněl Dévin, Devina – a označuje místo, určené k uctívání dévů, tedy mocných přírodních duchů; v indickém sanskrtu je slovo „dév“ totéž co „bůh“. Přešlo i do evropských jazyků v podobě Deus, Zeus či Dius.

Archeologické nálezy dokládají, že tady na Děvíně existovalo opevněné sídliště již v mladší době kamenné. Později zde bylo malé slovanské hradiště, ke kterému by se mohla vztahovat pověst o dívčí válce. Možná bylo skutečně vypáleno během nesmiřitelných bojů mezi jednotlivými rody, snažícími se o nadvládu nad brody a obchodními stezkami.

Na katastrální mapě dobře vidíme zbytky hradiště i ochranné pásmo kolem něj

Můžeme si představit, že součástí hradiště byla i svatyně, v níž vybrané panenské kněžky přinášely oběti dévům.

Pověst o pohanském Děvíně je všeobecně známá; méně už se ví, že Děvín byl také středověký gotický hrad, jehož výrazné zříceniny tvořily významnou dominantu skalního hřbetu. Ležel přímo za roklí, která sloužila jako obranný příkop. Na zarovnanou náhorní plošinu, kde stával, šplháme strmou stezkou s vyhloubenými schůdky. Z mocného hradu zůstaly jen prohlubně v terénu, nevýrazné valy, pár opracovaných kamenů ze zdiva a otesané skalní hrany.

Archeologové však pomocí sond zjistili, jak hrad původně vypadal. Na severní straně, kde byl snazší přístup, zpevňovaly nároží dvě okrouhlé bašty. Na prvním nádvoří se nacházely hospodářské budovy, v severozápadním nároží pak výše po-

ložené panské sídlo s malým centrálním nádvořím a obytnou čtverhrannou věží – donjonem. Stěny byly postaveny z místního vápence, při průzkumu se také našly zlomky prejzů ze střešní krytiny.

Počátky hradu spadají do období před rokem 1338. S největší pravděpodobností si ho tehdy jako poměrně luxusní sídlo postavil synovec přemyslovského levobočka Jana Volka, šlechtic významný – a nepochybně vzdělaný, neboť byl písařem zemských desek. Jmenoval se Štěpán z Tetína. Hrad podobného typu měl i na svém rodném Tetíně, ale ani ten se bohužel nedochoval.

K hradu patřila – a vlastně tvořila jeho podhradí – vesnička Zlíchov s opevněným dvorcem a kostelem.

Okolo roku 1370 koupil hrad Děvín od Štěpánových dědiců bohatý kartouzský klášter na Smíchově. Ovšem hned na počátku husitských válek byl zničen nejen tento klášter, ale patrně i jeho hrad Děvín, na němž sídlili správci klášterního panství. Vypálená a poničená stavba definitivně zanikla roku 1437, kdy sám král Zikmund Lucemburský přikázal zříceninu rozbořit, neboť zbytky Děvína se tehdy staly útočištěm obávané lupičské bandy.

Na počátku 16. století posloužily hradní zdi jako cvičný terč při zkoušení účinnosti nového pražského děla – hmoždíře. Tato palba je systematicky měnila v pouhé hromady kamení. Poslední nevelké úseky zdí si tady mohli návštěvníci prohlédnout ještě v 19. století. Tehdy se však v hradním areálu začal lámat kámen, a to přispělo ke konečné likvidaci všech pozůstatků pozoruhodné stavby.

Zůstalo jen vyhlídkové místo, na němž jako by dosud dřímal dotek dávných věků, jakási nejasná zpráva o počátcích města Prahy.

Table of Contents

KOLIK JE V PRAZE HRADŮ?

Zlíchov – hráz proti zlu

Legendární sídlo Vlastiných bojovnic – Děvín