Jozef Hajko

Nezrelá republika

Slovensko v rokoch 1939 – 1945

Ukážka z elektronickej knihy

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2009

Text © Jozef Hajko, 2009

Translation © Dagmar Hajková, 2009

Design © Radim Jančovič, 2009

Odborný recenzent PhDr. Ľubomír Hallon, CSc.

Publikácia vyšla s podporou firmy Soitron, a.s.

ISBN 978-80-8085-872-8

www.slovart.sk

Úvod

To práve je na poznávaní dejín hlavne prospešné a užitočné, že sa človek pozerá na doklady dobrého i zlého príkladu, akoby ich vystavovali na významnom pomníku. Odtiaľto si každý vyberaj pre seba i pre svoju obec, čo by si mal napodobniť; odtiaľto spoznávaj činy ošklivé od začiatku, ošklivé do konca, ktorým by si sa mal vyhnúť.

Lívius: Dejiny

V OKTÓBRI 2007 SOM SI V NOVINÁCH PREČÍTAL PRÍSPEVOK s výpoveďou pamätníčky z obce Kľak. Ako je známe, v roku 1944 po porazení Slovenského národného povstania Nemci túto obec neďaleko Žarnovice vypálili a mužov z nej postrieľali. Účastníčka tejto krvavej udalosti si spomínala na udalosti spôsobom, ktorý sa odlišoval od verzie, čo sme toľké desaťročia čítali v učebniciach. Nemecký masaker privolali na dedinu partizáni, ktorí svojou nezmyselnou činnosťou vystavovali jej obyvateľov hroziacemu postihu. Najskôr strieľali akýchsi buržujov v dedine oni, až potom prišli Nemci. Pamätníčke z toho utkvelo v pamäti, že rovnako kruté boli obe bojujúce strany.

Vtedy som si položil otázku: Kde je pravda? Ako to vlastne bolo s celým Povstaním? Hoci som mal zbežne prečítaných zopár kníh, odpoveď mi vôbec nedávali. Začal som čítať ďalej a v jednom bode som pochopil, že na postihnutie pravdy budem musieť študovať oveľa viac. A nielen o Povstaní, ale o celom slovenskom štáte, ktorý som si pamätal z učebníc s hanlivým prívlastkom takzvaný. Potom som sa dostal cez literatúru niekoľko desaťročí pred vznik tohto štátu a niekoľko desaťročí zaň. Ani tak sa nedalo pochopiť všetko. Chcel som sa vžiť do atmosféry tých čias, ako ľudia rozmýšľali, čo ich trápilo, prečo konali tak, že dnes sa nám to zdá nezmyselné. Pustil som sa aj do beletrie, ktorá bola k tejto téme dostupná.

Medzitým som stretával priateľov a známych, rozprával som im o svojom štúdiu. Zaujalo ich to a mnohí sa mi priznali, že na toto obdobie slovenských dejín nemajú vyhranený pohľad, ba dokonca tápajú v tme. A pritom nešlo o hocikoho, boli to vzdelaní ľudia, manažéri, novinári, politici. Nemohli za to, že slovenské dejiny sa vyučovali jednostranne a literatúra, umenie tomuto zámeru podliehali rovnako. Potom prišli s dielami iní väčšinou exiloví autori, ktorí so zatrpknutosťou vykresľovali vtedajšie udalosti úplne inak, ako nás učili. Kto mal pravdu, bola azda niekde uprostred? Som presvedčený, že stredné cesty neexistujú, hodnotu má len ucelený pohľad podložený faktmi. Vtedy som sa rozhodol, že napíšem knihu. Priznám sa, že v prvom rade pre seba, pre vlastné uspokojenie a potom pre ďalších, čo majú záujem dozvedieť sa, kde je pravda. Kniha už nemala byť iba o Povstaní, ale o celom tom zvláštnom období slovenských dejín z rokov 1939 až 1945.

Pri písaní tejto knihy som sa nepasoval do roly historika, i keď som prebral niektoré postupy, ktoré sa v tomto odbore osvedčili. Historické fakty som sa snažil skôr odsúvať do poznámok na konci každej kapitoly. Kto má záujem, môže si ich prečítať a rozšíriť svoje poznanie. Kto si ich neprečíta, rovnako dostane ucelený obraz, ale na základe menšieho množstva informácií. Dúfam, že použitým štýlom vyhoviem priateľom čítavého textu, hoci sa priznávam, že niekde som musel zvoliť odbornejšiu terminológiu, aby som vystihol náročnosť oblasti, ktorú spravovali konkrétni ľudia. Týka sa to najmä kapitol venovaných systému a hospodárstvu prvej Slovenskej republiky.

Touto knihou nechcem nikomu vnucovať svoj názor, i keď niekedy moje závery tento úmysel navodzujú. Ide skôr o to, že mi nedalo nevysloviť občas nejakú hypotézu, ktorá sa zatiaľ v literatúre spomínala okrajovo alebo sa vôbec nevyskytla. Ako sa to dalo, usiloval som sa ponechávať čitateľovi priestor na utvorenie vlastného úsudku. Rovnako si neosobujem právo byť originálny, ak niekto už s názorom podobným môjmu prišiel.

Čitateľovi si dovoľujem ponúkať tak trochu novinársky prístup. Už v obsahu titulku, prípadne prvých viet naznačujem, kam som sa po zamýšľaní v závere dostal. Súvisí to s použitým štýlom písania, ktorý by mal byť atraktívny, zrozumiteľný a pritom primerane hutný. Nenárokujem si právo mať pravdu, pokladal som však za svoju povinnosť neukladať vedľa seba len fakty, ale skúsiť ich interpretovať na základe vlastného poznania. Nejednému čitateľovi budú možno chýbať ďalšie informácie či pramene. Všetkých chcem ubezpečiť, že nešlo o zámer, iba o rozumnú ohraničenosť a časovú zvládnuteľnosť použitých prameňov.

Prvých osem kapitol sa venuje jednotlivým oblastiam prvej Slovenskej republiky. Posledné dve kapitoly sú skôr zhrnujúce a hodnotiace. Kapitola o druhej Slovenskej republike sa vymyká z predchádzajúcej štruktúry a nájdete v nej viacero úvah o širšom slovenskom vývoji, ktorým som sa nevedel ubrániť pri štúdiu podkladov z obdobia spred vyše polstoročia. Vlastný stručný názor som si dovolil zhrnúť na záver knihy, lebo som to pokladal za svoju povinnosť.

Ešte jedna poznámka k terminológii. V texte používam dva rozličné spôsoby označenia spoločného štátu Slovákov a Čechov. Termíny Československo a československý používam pri opise obdobia od vzniku štátu v roku 1918 do októbra 1938 a potom od apríla 1945 do marca 1990. Termíny Česko-Slovensko a česko-slovenský platia na obdobie od októbra 1938, keď sa štát fakticky federalizoval, do marca 1939 a od marca 1990 do konca roku 1992.

Za pomoc a pripomienky pri písaní tejto knihy ďakujem svojim blízkym a priateľom Jurajovi Hajkovi, Michalovi Hajkovi, Robertovi Hajšelovi, Pavlovi Königsteinovi, Igorovi Matloňovi a Jánovi Sucháňovi. Za odborné posúdenie textu ďakujem PhDr. Ľudovítovi Hallonovi, CSc.

Bratislava 27. mája 2009

Jozef Hajko

Vazalská samostatnosť

Medzinárodné okolnosti postavili Slovákov pred osudovú voľbu

Prečo chce mať u nás slovo raz Nemec, raz Maďar, raz Čech alebo Rus. Prečo musí byť napríklad Devín v obrannom systéme Nemecka, alebo Karpaty v obrannom systéme Ruska? Prečo musia byť na svete vôbec dajaké obranné systémy? My nechceme ničie a nechceme ani svoju vôľu uplatňovať ani v Berlíne, ani v Moskve, ani inde; my chceme žiť pokojne a bez kolaborácie. Bez kolaborácie... Bože, aké by to bolo krásne! Žiť podľa vlastnej chuti, skromne, podľa plánov Božích a nestarať sa, čo robí Berlín či Moskva. Sme národ nešťastný, pretože sme národ malý. Medzi veľkými svetmi, veľkými národmi a veľkými imperialistami niet ideologickej jednoty, ani politickej, ani hospodárskej; rujú sa medzi sebou neprestajne, a keď daktorý z nich načas ovládne bojisko, zaraz žiada, aby mu tie malé okolo neho lízali labu.

Ivan Klas: Satan proti Bohu

SAMOSTATNÉ SLOVENSKO PRINIESLO NEMECKÉMU FÜHREROVI Adolfovi Hilerovi pád. Ak v čase Mníchovskej dohody na konci septembra 1938 pri obratí Československa o Sudety bol Hitler v zenite svojej moci, tak nasledujúci 14. a 15. marec 1939, keď roztrhol zvyšok republiky na dvoje, vnútil Slovensku samostatnosť a vojensky obsadil Čechy a Moravu, odštartoval jeho pád. Nádej západných mocností, že dokážu vmanévrovať Hitlerovo Nemecko mierovými prostriedkami do evolučných koľají, sa zrútila. Ich odhodlanie nestrpieť viac nijaké ďalšie nemecké porušovanie zákona v Európe muselo viesť pri ďalších Hitlerových výbojoch k vojne. Tragika Slovenska spočívala v tom, že sa ríši Hitlera, ktorý chcel z neho vybudovať vzor svojho „nového poriadku v Európe“, vydalo na milosť a nemilosť a nechalo sa strhnúť do priepasti spolu s rútiacom sa Nemeckom.

Zhruba takto zakončuje jedno zo svojich diel Jörg K. Hoensch. Môžeme pokladať za veľké uznanie, že sa tento vynikajúci nemecký historik venoval vo svojej rozsiahlej tvorbe osobitne Slovensku. Asi ho k tomu viedli vlastné korene, pretože sa narodil na Morave a jeho otec pochádzal zo slovenského Spiša. Po druhej svetovej vojne celú rodinu násilne vysťahovali do Nemecka, ale mladý Hoensch na niekdajšiu domovinu svojich predkov nezanevrel. K Slovensku a jeho samostatnému štátu v rokoch 1939 až 1945 sa vyjadroval vzácne objektívne, dôsledne používajúc všetky dostupné nemecké, slovenské a české pramene. Vo svojich záveroch uznal, že v marci 1939 nemali slovenskí politici na výber medzi dobrou a zlou možnosťou, a pod tlakom Nemecka sa mohli iba prikloniť k lepšej zo zlých volieb. Medzinárodná situácia im vtedy viac neponúkala.

Existencia prvej Slovenskej republiky je tesne spätá s európskymi a svetovými udalosťami tých čias. Jej vznik, trvanie i zánik určovali veľmoci zo západu alebo z východu. Tak ako Nemecko stálo pri jej zrode, Sovietsky zväz pri jej zániku. Nič nemení na veci skutočnosť, že slovenská spoločnosť bola v rokoch 1943 a 1944 vnútorne v takom stave, že návrat k centralistickému československému systému si už nevedela predstaviť. Dostatočne vypovedateľným svedectvom je názor Gustáva Husáka, ústredného predstaviteľa komunistickej strany, teda najkonsolidovanejšej odbojovej skupiny, ktorá vystupovala proti režimu Jozefa Tisa. V správe o stave Slovenska, ktorú vyhotovil v polovici roka 1944 pre potreby koordinovania pripravovaného ozbrojeného povstania s frontovým postupom Červenej armády a poslal ju do Moskvy, sa píše, že samostatný slovenský štát treba ponechať a zmeniť sa má iba jeho režim.1

Spoločnosť na Slovensku mohla zmeny ovplyvňovať len málo. Jej dôležitosť pre skutočný vývoj stúpala iba v hraničných alebo kolíznych situáciách. Tak to bolo pri vzniku prvej Slovenskej republiky, keď v roku 1939 Hitler využil postoj niektorých slovenských politikov volajúcich po rýchlom osamostatnení. S ich pomocou vo svojich svetovládnych cieľoch úspešne rozbil Česko-Slovensko a dostal obe časti pod nemecký vplyv. Presne rovnaký scenár, ale s opačným koncom nastal v roku 1944, keď exilová vláda Edvarda Beneša, prehliadnuc skutočnú taktiku Jozefa Stalina, sledujúcu iba vojenské ovládnutie Česka a Slovenska, využila časť politického vedenia Slovenského národného povstania a namiesto zvažovanej výmeny režimu v existujúcom štáte podnietila povstalcov bojovať za zánik štátu a obnovenie Československa.

Či už Slováci a Česi žili v spoločnom štáte, alebo osve, v záujme zachovania vlastných národných záujmov sa museli vedieť obratne správať v politike určovanej veľmocami. Raz sa to darilo, inokedy nie. Z tohto pohľadu bolo pre nich požehnaním, keď do prvej svetovej vojny vstúpili Spojené štáty americké a z novej pozície v jej závere ústami svojho prezidenta Woodrowa Wilsona priznali národom právo na sebaurčenie. Na základe tohto veľmocenského postoja mohla vzniknúť Československá republika. Z vďačnosti sa Bratislava po vzniku Československa na čas volala Wilsonovo mesto. O dve desiatky rokov neskôr, cez druhú svetovú vojnu, vznikla z vôle USA a Veľkej Británie Atlantická charta, ku ktorej sa neskôr pridal Sovietsky zväz. Tá síce potvrdila právo národov na sebaurčenie, ale to ostalo iba na papieri, pretože neskôr sa išlo cestou budovania mocenských sfér vplyvu, čo predznamenalo začiatok studenej vojny. Uvedomujúc si nebezpečenstvo vznikajúcich sfér vplyvu, prinášajúcich sovietsky diktát do strednej Európy, poslal krátko pred svojou smrťou v roku 1944 exilový politik Milan Hodža ministerstvu zahraničných vecí USA memorandum s názvom Európa na križovatke ciest. V ňom apeluje na svetovú mocnosť, aby postupovala cestou Atlantickej charty a nie budovaním blokov. Pre svoj národ videl Hodža priestor v novej federácii.2

Druhá svetová vojna problémy Európy a sveta nevyriešila. Tak ako prvá svetová vojna priniesla dve nové ideológie fašizmus a boľševizmus, druhá nepriateľské blokové usporiadanie sveta. V medzivojnovom období sa Československo ocitlo medzi fašistickou a boľševickou mocnosťou, cez druhú svetovú vojnu ho opanovala tá prvá a po vojne tá druhá. Takéto dynamické prostredie určovalo život stredoeurópskych národov vrátane Slovákov.

Samostatné Slovensko vzniklo z cudzej vôle

Niektorí pozorovatelia sa prikláňajú k názoru, že druhá svetová vojna bola vlastne pokračovaním neskončenej prvej svetovej vojny. K takýmto tvrdeniam ich vedie presvedčenie, že obe vojny sledovali rovnaký cieľ, ktorým bolo zo strany silných štátov prerozdelenie moci v Európe. Alebo inak: tam, kde sa skončila prvá svetová vojna, začala sa druhá, lebo jasného víťaza v roku 1918 nebolo. Ruský exilový autor Viktor Suvorov vidí rozdiel medzi dvoma hroznými vojnami v tom, že do druhej vstúpil Sovietsky zväz s dovtedy nevídanými ambíciami – chcel vyvolať celosvetovú socialistickú revolúciu a zjednotiť svet pod rozšíreným Zväzom sovietskych socialistických republík.3 Podľa marxistického učenia sa mala celým svetom naozaj prevaliť socialistická revolúcia s nastolením vlády proletariátu. V Sovietskom zväze, ktorý sa riadil Marxovým učením, Stalin uvažoval o tom, že on je povolaný túto celosvetovú revolúciu vyvolať. Či mal až takéto vysoké ciele, nevedno, ale koniec vojny ukázal, že jeho ambície sa viazali na Európu alebo aspoň jej rozhodujúcu časť.

Do druhej svetovej vojny bol okrem Južnej Ameriky zapletený celý svet. Ťažisko pre Spojené štáty a Japonsko bolo v Tichomorí, pre Európu vo východnej časti kontinentu. Áno, tvrdé boje boli medzi Nemeckom a Veľkou Britániou, no nedajú sa porovnať s tým, čo sa odohrávalo na východ od pôvodných nemeckých hraníc. Britský historik Norman Davies na viacerých príkladoch ukazuje, že práve tu bola vojna najintenzívnejšia. Dokazuje to objemom použitej výzbroje, počtom mŕtvych, najväčšími bitkami. Tie boli na území Sovietskeho zväzu, radia sa k nim napríklad aj bitka o Budapešť na prelome rokov 1944 a 1945 či násilné obsadenie Poľska v roku 1939. Najviac mŕtvych z radov vojakov mal jednoznačne Sovietsky zväz nasledovaný Nemeckom, na ďalších miestach však neboli Briti, Francúzi alebo Američania, ako by niekto očakával, ale Rumuni, Juhoslovania a Taliani. Z toho vyplýva, že vojna sa sústreďovala na boje medzi Nemeckom a sovietskym Ruskom a napokon kulminovala v oblasti medzi nimi.

Davies upozorňuje na ďalší fakt. Ťažko niekomu prisúdiť, že viedol vojnu spravodlivú. Za rovnaký zločin považuje zrovnanie Varšavy so zemou zo strany Nemcov ako spojenecké zbombardovanie Drážďan. Druhá svetová vojna nebola medzi dobrom a zlom, bola hlavne bojom dvoch totalitárnych diktatúr: nemeckej a sovietskej. Napokon vyhrali západné demokracie a totalitárny Sovietsky zväz, s ktorým sa účelovo spojili a nechali zúriť boje na jeho území. Preto sa mohlo stať, že v Norimbergu po vojne súdili iba nemeckých vojnových zločincov, hoci na lavici obžalovaných mali byť rovnako zločinci zo Sovietskeho zväzu. Najväčší koncentračný tábor v Európe nebol v Osvienčime alebo na nemeckom území, bol ním gulag vo Vorkute pred Uralom. Smutné je, že jeden z hlavných norimberských sudcov bol sudca zo stalinistických procesov v Sovietskom zväze. Súdili sa likvidátori Židov zo strany Nemcov, ale nebrali sa na zodpovednosť likvidátori zo strany Rusov, kde rovnako odsudzovali a odstraňovali Židov.

Ak sa pozrieme na hodnotenie druhej svetovej vojny očami Daviesa, ľahšie nám bude vžiť sa do situácie, ktorá panovala v predvojnovom Československu a potom na Slovensku pred vojnou i počas nej. Malé stredoeurópske štáty sa v druhej polovici 30. rokov 20. storočia ocitli medzi dvoma mlynskými kameňmi. Keď sa v Nemecku dostal k moci nacizmus a krajina začala vojensky silnieť, západné mocnosti sa snažili orientovať jej rozpínavosť smerom na východ, kde sa nachádzal ideologicky ešte nebezpečnejší súper, Sovietsky zväz. Ideálne pre Západ by bolo, keby Hitler sovietsky režim zlikvidoval a zároveň sa pritom oslabil tak, aby nerobil konkurenciu Veľkej Británii či Francúzsku. Z druhej strany sa na Európu dívala krajina, ktorá mala zámer exportovať svoj systém na západ, a tiež s nádejou hľadela na to, že sa tam medzi sebou pobijú a oni potom nastúpia s boľševickou revolúciou ako víťazi.4 A aby to nebolo málo, na juhu sa objavil ďalší štát chystajúci sa obnoviť antickú Rímsku ríšu v Stredomorí. Taliansko Benita Mussoliniho sa spojilo s Maďarskom a Rakúskom cez Rímsky protokol, čím pomohlo Maďarsku vyvážiť obkľučujúce spojenectvo Malej dohody Československa, Rumunska a Juhoslávie. Priestor v strednej Európe sa doslova pasoval na bojisko stretu záujmov a atmosféra čoraz viac hustla.

V komplikovanej medzinárodnej situácii najsilnejšia slovenská politická strana stále sledovala svoj cieľ dosiahnuť autonómne postavenie. Rok 1938 si Hlinkova strana stanovila ako kľúčový rok na presadenie svojich požiadaviek, lebo cítila čoraz silnejšiu podporu obyvateľstva. Nemecký historik Hoensch odhadol, že vtedy už sympatizovala s autonomistami a ich programom väčšina Slovákov. Na medzinárodnej scéne priniesol rok 1938 už v marci vážnu udalosť, keď Nemecko obsadilo Rakúsko. Zovretím Československa stúpali požiadavky nemeckej menšiny, čo intenzívne zamestnávalo vládu Milana Hodžu novými úlohami. Na jednej strane to pre autonomistov mohlo byť výhodou, lebo v opozícii s národným programom neboli voči vláde jediní. Významnejšiu spoluprácu s českými Nemcami však nerozvinuli. Išlo skôr o ojedinelé kontakty, hoci historickú skúsenosť už mali z rokov 1927 až 1929, keď spolu sedeli v jednej vláde. Ľudáci si uvedomovali, že spolupráca s nemeckými separatistami im môže uškodiť. Na druhej strane im bola domáca nemecká aktivita nevýhodou. Prezident Edvard Beneš i vláda vnímali ich snahy rovnako ako požiadavky menšín, pričom Slováci sa pokladali za rovnaký štátotvorný národ ako Česi, i keď počtom ich bolo menej ako československých Nemcov. To bol kritický bod, keď sa viacerí predstavitelia Hlinkovej strany začali na svoj štát dívať cudzími očami, veď na nich v Československu hľadia iba ako na menšinu.

Po presadení Hitlerových požiadaviek prostredníctvom medzinárodnej dohody v Mníchove prišlo ďalšie posilnenie postavenia Nemecka. Pre Slovensko bolo dôležitejšie druhé kolo mníchovských rokovaní – vyrovnanie územných požiadaviek Maďarska. Za Maďarskom stálo silné spojenecké Taliansko. Autonómna slovenská vláda, ktorú v októbri 1938 poverila pražská vláda rokovať o nových hraniciach, mala mizivé diplomatické skúsenosti a takmer nulové zahraničné krytie. Navyše išlo o oblasti pre Čechov vzdialenejšie a menej citlivé ako Sudety, preto im ešte pred Mníchovskou dohodou prisudzovala vláda i prezident Edvard Beneš menšiu váhu. Neskorší poslanec Snemu Slovenskej republiky Konštantín Čulen píše, že Beneš vyšiel v septembri 1938 Maďarom v ústrety, prisľúbil im konkrétne slovenské územie. Ešte pred odovzdaním „v týchto krajoch bude môcť maďarská polícia robiť poriadkovú službu“ a budú „naveky ich majetkom“. Maďari tento návrh vítali a s veľkým aparátom sa chystali na rokovanie.5 Delegácie sa napokon v Komárne nedohodli, a tak nasledovala medzinárodná arbitráž, ktorá Maďarsku vyhovovala, lebo sa cítilo silnejšie.

Vtedy sa objavil zlomový moment pre slovenskú reprezentáciu, ktorá už voči zahraničiu vystupovala ako oficiálny reprezentant. Nájsť partnera, ktorý by podporil ich požiadavky v spore s Maďarskom, bolo takmer nemožné. Azda jediný, ktorý sa črtal ešte prezidentovi Benešovi pri sporoch s Nemeckom, keď ho nepodržali spojenci Veľká Británia a Francúzsko, bol Sovietsky zväz. V roku 1935 s ním uzavrelo Československo spojeneckú zmluvu, čo však slovenskí ľudáci ostro kritizovali, lebo to považovali za zmenu zahraničnopolitickej orientácie na krajinu s nepriateľským boľševickým režimom. Napokon sovietsku nerealizovateľnú ponuku na vojenskú ochranu československých záujmov Beneš nevyužil. Ako neskôr napísal, obával sa, že pomoc by bola nedostatočná, podobne ako v občianskej vojne v Španielsku v roku 1936.6 Po odstúpení Sudiet a po vyprázdnení pozícií zo strany západných veľmocí už v stredoeurópskom priestore naplno kraľovalo agresívne Nemecko. Čiastočný vplyv malo Taliansko. Obracať sa na Taliansko však nemalo zmysel, lebo to bolo spojencom Maďarska, preto slovenskí politici hľadali pomoc v Nemecku. Tak prišli takmer okamžite po komárňanských rokovaniach prvé oficiálne kontakty slovenskej vlády s Nemeckom. Okrem žiadanej podpory v územných sporoch s Maďarskom spustila slovenská reprezentácia hospodárske rokovania, pretože autonómna vláda sa nachádzala v ťažkostiach. Pre Nemecko to bola vítaná situácia, lebo podobným spôsobom mu nadbiehali aj Maďari. Pre Slovákov to bol zlom, ktorým sa dostali do silného objatia Nemecka, a už sa z neho nevymotali až do roku 1945.

Začiatkom novembra na arbitrážnych rokovaniach v nemeckej Viedni Maďari zvíťazili, i keď Nemci Slovákov upokojovali, že mohli dopadnúť ešte horšie. Že mohli prísť o Bratislavu, Nitru, nielen o Košice či Levice. Slovensko stratilo 854-tisíc obyvateľov a vyše 10 400 štvorcových kilometrov územia, pričom išlo o najúrodnejšie oblasti. Maďari chceli svojho severného suseda vyhladovať a prinútiť ho tak požiadať o pripojenie k Budapešti. Ich konečným cieľom bolo obsadiť celé Slovensko v hraniciach nedávneho Uhorska. Rokovanie o území bolo potupné a ministri zahraničných vecí Nemecka a Talianska Joachim Ribbentrop a Gian Ciano, mimochodom Mussoliniho zať, čiarali v hádke po mape tak dlho, až otupené ceruzy rozšírili hranice na niekoľko kilometrov.7 Česko-slovenská delegácia zastúpená najmä Slovákmi stála potupne za dverami, podobne ako v septembri v Mníchove, a čakala na verdikt. Historik Michael Bloch hodnotí, že „vďaka Cianovmu úsiliu dopadla Viedenská arbitráž ako určité víťazstvo Maďarov, ktorí získali väčšinu oblastí, kde sa hovorilo po maďarsky, ale tiež územia, kde bola síce slovanská väčšina, no s historickými maďarskými mestami“. Malé územia na severe Slovenska si uchmatlo Poľsko, išlo o 226 štvorcových kilometrov so štyrmi tisícmi obyvateľov. Petržalku a Devín za Dunajom obsadilo Nemecko.

To bol potupný verdikt, najmä pre 270-tisíc Slovákov, ktorí sa razom stali obyvateľmi Maďarska. Tí, čo ostali doma, sa ocitli na oklieštenom území, ktoré len nedávno získalo autonómiu. Okrem najlepšej ornej pôdy a obyvateľov prišlo Slovensko o dopravné komunikácie, mnohé nové pohraničné oblasti ostali bez spojenia. To bol tiež prejav taktiky Maďarska, ktoré si chcelo oklieštené Slovensko pripútať k sebe. Pre Slovensko verdikt znamenal oddialenie plánov na osamostatnenie, o ktorých sa v tom čase už otvorene diskutovalo. Uvážliví politici a ekonómi vedeli, že v takomto stave samostatná existencia neprichádza do úvahy. Viedenská arbitráž tak paradoxne priniesla väčšie pripútanie k Prahe, ktorá neochotne pri vlastných veľkých problémoch musela Slovensku pomáhať, čo vyvolávalo ďalšie napätia. Viackrát rekonštruovaná autonómna vláda sa za päť mesiacov existencie zaoberala hlavne ekonomickými otázkami. Po strate južných území stratila kredit v Prahe i pred vlastnými obyvateľmi. Historik Hoensch si myslí, že prestíž Tisa vtedy upadla, lebo „nedokázal naplniť vysoké očakávania, ktoré jeho krajania vložili do autonómie“. Na dôležité pozície nedorástli ani Tisovi kolegovia. Toto sklamanie medzi bežnými občanmi muselo byť pre autonómnych vládnych politikov ľudsky ťaživé a polarizovalo ich postoje v snahe zachovať si za každú cenu tvár a postavenie. Posilnila sa rola radikálov, ktorí za akúkoľvek cenu smerovali krajinu k samostatnosti, keď sa už takáto príležitosť naskytla. Ale rovnako sa črtal menej pravdepodobný scenár, že k moci sa dostanú politici, ktorí pokorne povedú Slovensko späť k centralizovanému československému štátu, kde krajinu čaká lepšie zahraničnopolitické postavenie a výhodnejšie ekonomické podmienky.

Naplnil sa prvý scenár. Prišlo osamostatnenie. Vznik samostatného štátneho útvaru s názvom Slovenský štát v marci 1939 bol jednoznačným dôsledkom vtedajšieho medzinárodného vývoja a prejavom hrubého nátlaku Hitlera, ktorý sa v pláne Fall Grün rozhodol zničiť Rest-Tschechei, teda zvyšok Československa, ako ho pohrdlivo nazýval. Snaha niekoľkých ľudáckych radikálov volajúcich po samostatnom Slovensku pod ochranou Nemecka, a to hlavne Vojtecha Tuku, Ferdinanda Ďurčanského a Alexandra Macha, mu v tom len pomohla. Obratné poťahovanie nitiek z Berlína, keď Nemci vyzývali pražskú vládu na udržiavanie disciplíny na Slovensku a zasa Bratislavu, aby sa vzpierala Čechom, dospelo do situácie, keď prezident Emil Hácha pod tlakom generálov 10. marca 1939 odvolal autonómnu vládu Jozefa Tisa, nechal Slovensko vojensky obsadiť a uväzniť niekoľko stoviek slovenských politikov a činiteľov vrátane ústavných. Nová vláda Karola Sidora čelila tlaku z niekoľkých strán. Hoci Sidor dosiahol niektoré svoje požiadavky, napríklad prepustenie väzňov, stiahnutie vojska či menovanie slovenských veliteľov v armáde na Slovensku, musel byť za to podriadený Prahe. Nemci hneď spočiatku začali naňho vyvíjať silný tlak, aby sa Slovensko osamostatnilo. A boli tu ešte domáci Nemci, ktorí by sa najradšej videli v Hitlerovom náručí. Vtedajší pracovník ministerstva hospodárstva Ján Balko v tých dňoch pozoroval, ako sa bratislavskí Nemci schádzali pri Dunaji a kričali na druhú stranu do nemeckej Petržalky: „Führer, zober si nás, aj my sme tvoji!“8 V Bratislave začali vybuchovať bomby, jedna z nich explodovala neďaleko jezuitského kláštora, kde pri úradovaní v hlavnom meste býval ubytovaný Tiso. Druhú našli nevybuchnutú v záhrade domu, kde žil Sidor.

Hitlerovi sa dokonale podarilo vyvolať na Slovensku ruch až chaos. Pražský vojenský zásah, zatýkanie, výnimočný stav, potom streľba a výbuchy, obavy z odvetných násilností radikálov a Hlinkovej gardy, útek ľudí na vidiek a do Česka spôsobili v Bratislave napätú situáciu, ktorá priamo vplývala na vládnych politikov. Kolovali reči, že Hitlerove vojská vyhovejú Nemcom od Dunaja, obsadia Bratislavu a potom celé Slovensko. V takejto situácii Sidor necúvol – azda zo vzdoru, ako neskôr povedal. A tak Nemci, hroziac obsadením Slovenska maďarskými vojskami, presvedčili Tisa, ktorý odcestoval do Berlína priamo k Hitlerovi, aby po návrate 14. marca 1939 vyzval snem, nech vyhlási samostatný štát.

Napasovanie rozdelenia Česko-Slovenska na polovicu marca zrejme nebola náhoda. Hitler musel mať analýzu, v ktorej zohľadňoval medzinárodné súvislosti. Agresívnosť Maďarska mala spieť k najvyššej vybičovanosti práve k 15. marcu, keď táto krajina oslavovala Národný deň, deň vzniku moderného veľkého Uhorska. Išlo o pripomenutie si spustenia revolúcie z roku 1848, keď Maďari povstali proti rakúskej Viedni. Hoci boli vtedy porazení, aj vďaka tejto revolúcii si o dve desaťročia neskôr vydobyli federatívne postavenie v monarchii. Slováci sa v tejto revolúcii postavili na stranu Viedne, čím si Maďarov silno znepriatelili. Otvoriť túto 90 rokov starú ranu a využiť ju na obsadenie Slovenska nebol žiaden kumšt. Slováci si to uvedomovali, veď ešte pred 20 rokmi to bol rovnako im nanútený uhorský sviatok. Ťažil z toho asi aj Hitler a pri rokovaní s Tisom to musela byť pre neho silná psychologická zbraň.

Tlak Nemcov neustal ani potom, skôr sa ešte zvýšil. Hitler, využijúc argument, že Slovensko sa osamostatnilo, obsadil Čechy a Moravu a vyhlásil nad nimi protektorát. Prvé malé víťazstvo Tisa, staronového predsedu vlády, ale teraz už samostatného Slovenska, bolo, keď dokázal presvedčiť Nemcov, aby vojská nepostupovali z Rakúska na Moravu cez Bratislavu, lebo hrozilo, že ju obsadia.9 Nepodarila sa však iná vec. Nemecké vojská zaplavujúce Moravu od západu sa nezastavili na slovensko-českej hranici, ale prenikli až na Považie. A nielen to. Ako píše historik Martin Lacko, na obsadenom území až po rieku Váh nastalo rabovanie a odvliekanie vojenského majetku. Nemci sa tu správali ako v protektoráte, teda ako v kolónii.10 Neskôr Nemci po rokovaniach s protestujúcou bratislavskou vládou priznali Slovensku územie až po moravské hranice, ostal tu však platiť osobitný vojenský režim takzvanej ochrannej zóny.

Napriek ubezpečovaniu, že Slovensko bude pod ochranným štítom Nemecka, a navyše po uzavretí ponižujúcej zmluvy medzi týmito štátmi, si dovolilo Maďarsko po obsadení Podkarpatskej Rusi napadnúť Slovensko z východu, teda cez hranicu, ktorej sa Viedenská arbitráž netýkala. V dejinách sa útok a jeho odrazenie označuje ako Malá vojna. Naozaj nebola veľká rozsahom a skončila sa po štyroch dňoch prímerím, ale mala dva dôležité negatívne dôsledky. Prvým bolo, že Slovensko prišlo v prospech Maďarska o ďalšie územie s rozlohou 1 700 štvorcových kilometrov s vyše 40-tisíc obyvateľmi.11 Druhým, ešte vážnejším dôsledkom bolo potvrdenie nespoľahlivosti Nemecka ako garanta nezávislosti Slovenska a jeho územnej celistvosti.

Po Malej vojne bolo Slovensko z hľadiska zachovaného územia v úbohom stave. V niekoľkých etapách stratilo vyše 12-tisíc štvorcových kilometrov územia, teda jednu štvrtinu, a vyše 900-tisíc obyvateľov, z čoho tretina boli Slováci. Oklieštené bolo zo všetkých svetových strán, z juhu a východu Maďarskom, zo severu Poľskom a zo západu Nemeckom. To sa odohralo v priebehu piatich mesiacov a všetko so súhlasom alebo priamo na pokyn Nemecka. Na pravom brehu rieky Váh bola nemecká ochranná zóna, čo nebolo nič iné ako územie v polookupovanom stave. Nepríjemná bilancia hneď na začiatku samostatnosti. Svedčí o tom, že Nemecko používalo Slovensko ako trhací kalendár. A to nebolo všetko.

Historik Hoensch tvrdí, že ponechať Slovensko ako samostatné sa Hitler definitívne rozhodol až v júni 1939, teda tri mesiace po jeho vzniku. Z hľadiska medzinárodných zvyklostí dokonca možno povedať, že Slovensko uznal ako štát až koncom júla 1939, keď sa nemecký konzulát v Bratislave zmenil na vyslanectvo. V predvečer obsadenia Čiech a Moravy česko-slovenskému prezidentovi Emilovi Háchovi tvrdil, že mu je osud Slovenska celkom ľahostajný. Nebol, lebo územie nového štátu či jeho časti používal ako vábidlo pre Poľsko a ponúkal mu ho ako územnú kompenzáciu za ústupky v oblasti Gdanska. Až keď sa rozhodol, že Poľsko vojensky napadne, vzdal sa týchto plánov. Vôbec mu neprekážalo, že Slovensko má s Nemeckom podpísanú medzinárodnú dohodu. Situácia Slovenska sa mohla v priebehu mesiacov marec až jún 1939 osudovo zmeniť. Z krajiny mohli byť odstrihnuté ďalšie územia, alebo celá mohla padnúť do nemeckých, poľských a maďarských rúk. Rozhodujúce slovo mal Hitler.

Koniec ukážky

Prvé slovenské vydanie

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., v Bratislave roku 2009.

Text Jozef Hajko

Preklad do anglického jazyka Dagmar Hajková

Obálka a grafická úprava Radim Jančovič

Editorka Daniela Marsinová

Zodpovedná redaktorka Daniela Števčeková

Tlač Finidr, s. r. o., Český Těšín

Podnikli sme všetky kroky, aby sme zistili majiteľov autorských práv použitých fotografií. Za neúmyselné vynechanie niektorého z nich sa vopred ospravedlňujeme. V nasledujúcich vydaniach radi doplníme chýbajúce údaje.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť nijakou formou reprodukovaná, kopírovaná alebo rozmnožovaná bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8085-872-8

10 9 8 7 6 5 4 3 2

www.slovart.sk

Table of Contents

Úvod

Vazalská samostatnosť