Jenom vítr

Eliška Koppová

Copyright© 2017 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Eliška Koppová

Copyright© 2017 Cover and illustrations by Alexandra Ljadová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-273-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-274-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-275-9 (PDF)

OBSAH:

Pod Jižním křížem

Cvičný materiál

Nebezpečný odpad

Zatmění slunce

Zlatý král

Nejkrásnější měsíc

Most z pavučin

Předvánoční

Dvanáctý spolužák

Soukromý učitel

To třetí

Polárka

Jenom vítr

Umělecký životopis Elišky Koppové

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Pod Jižním křížem

Ležím pod hvězdnou oblohou a nad hlavou mi putuje Jižní kříž v doprovodu Kentaura a Vodního hada. Ležím tak už dobré tři hodiny, bárka se pohupuje a já nejsem schopen se z tý blaženosti vymanit. Tohle jsem si vždycky přál. Můžu nad tím žasnout a vysmát se sám sobě. Život má neuvěřitelný smysl pro ironii a atrapa je vždycky blýskavější a dostupnější než skutečnost. Ne, už tu nebudu umírat zaživa, vypadnu odtud! Ale jižní souhvězdí mají nade mnou zvláštní moc... Někde blízko cítím pulsovat hispánskou krev, s níž se musí smísit ta moje. Pak teprve se stane kvalitním pohonem a já se zbavím své věčné anémie.

Pod Jižním křížem se žádná práce nemůže proměnit v nudnou rutinu a láska… Kde jinde ji hledat než v náručí osmahlé kreolky, která se bude urputně bránit, nakonec však podlehne? Náš svět je zamořený Dianami – lovkyněmi štěstí. Nechybí jim vášeň, jenže víc než láska je zajímá, jak uspějí v pohovoru do nového zaměstnání. Řídí si svůj život samy – a já mám být potom co? Příloha k hlavnímu chodu? Pěkně děkuju. Míša byla ze starobylejšího těsta. Ten recept je dneska vzácnej, proto jsem ji taky sbalil. I když ani ona nebyla chlebíčkem, co chutná navěky.

Děda tvrdil, že život je všude stejnej, v každým kraji potkáš dobrý i zlý lidi, všude musí chudej člověk pracovat a děti přicházejí na svět jen jedním jediným způsobem…

A co pralesy, poklady zašlých říší a jihoamerický temperament? Pod Velkým vozem nic z toho nepotkám, dědo. Maximálně jednu zatoulanou Portoričanku, která pobývala u nás na stáži, ale než jsem stačil něco podniknout, odletěla zpátky na druhou polokouli. Právě ona a ještě pár filmů nasměrovalo můj zájem ke kontinentu pamp a pralesů.

Pořád však zůstávalo u planého snění. Namlouval jsem si, že mi k dobrodružné výpravě chybí peníze, nebo že neumím dost dobře španělsky. Taky se mi nechtělo opustit práci v grafickým studiu, protože mě bavila i slušně živila. Za rok se vrátím a můžu se jít akorát tak postavit do fronty na pracák. Tenhle flek mi nikdo rezervovat nebude. Člověk si musí rozmyslet, jestli se bezhlavě vrhne za svým snem, anebo si ho bude do omrzení hejčkat a čekat na příhodnou chvíli, která taky nemusí nikdy přijít.

Bonifác to vyřešil po svým. Mě mohl ale vynechat… Potíž byla v tom, že zrovna takovýho, jako jsem já, potřeboval. Do prdele! Že jsem ho tam tenkrát neposlal…

Při prvním setkání jsem ho skutečně odbyl jako každýho, kdo po mně loudí.

„Nemám nic!“ Je mi líto, nekradu.

Já taky ne, nebojte, pane. Chápu vás. Taky jsem bejval takovej. Nejradši jsem hrabal na svým písečku, jenže na ulici to tak snadno nejde, víte. Ulice je pískoviště všech, kdo na ní žijou. Nikdy nemůžeš prohlásit: tohle je jenom moje. Na ulici je člověk mnohem zranitelnější, pokud by zůstal sám. Je třeba se zařadit, ať se vám to protiví sebevíc. Nemáte se kam zamknout, a tak musíte být přátelský. Rozdělím se o salám i o pití, protože mi nic jinýho nezbejvá. Jediné, co si ponechám jen pro sebe, je Idea. Ta je nedělitelná. Pro ni žiju a pro ni to všechno snáším. Taky jednou budeš, pokud se staneš mým vyvoleným. Napřed si tě musím oťuknout. Každej se mi do krámu nehodí.

„Nic po vás nechci, žádný strach,“ ujistil jsem toho mladíka. Byl celý naježený, že ho snad hodlám pumpnout o jeho těžce vydělaný drobáky. Na copak je asi střádá? Na nějakej svůj sen nejspíš.

Každej z nás o něčem sníme. Vy, já i támhleti zoufalci. Pokud seženou pití, můžou si ten sen v klidu promítat jako barevnej film na plátno. Jinak zůstává pohřbenej pod náplavou nelibejch pocitů, který život na ulici obnáší. Přispějte někomu z nich na občerstvení a zeptejte se, o čem sní. Jako když hodíš minci do music-boxu. Uslyšíš celej jeho příběh včetně vysněnýho pokračování, co se nejspíš nikdy neuskuteční.

S nechutí jsem zalovil v kapse. O těch pár drobáků mi nešlo, byl jsem jen vysosanej z práce, kde se na mě hrne jeden požadavek za druhým, a jako by to nestačilo, ještě si mě nárokuje úplně neznámej chlap! Provinile se usmívá a v ruce třímá Black&White.

„Nezlobte se, že otravuju. Nemám se jenom s kým napít. Nedal byste si se mnou skleničku? Támhleti,“ hodí hlavou směrem ke dvěma podobným na obrubníku „už jsou moc nacucaný. Nemělo by to vejšku. Chápete?“

Vedle těch dvou stála otevřená krabice vína a z druhý strany láhev vodky. Víno s vodkou – jako když si našinec dává řízek s chlebem.

„To chápu, jenom nevim…“

„Samozřejmě – každá kvalita chce svý. Myslel jsem na všechno.“

Co proboha vybaluje z toho velikánskýho kapesníku? Vypadá čistě, dokonce nažehleně, jenže kdovíco je v něm. Netoužím vidět useklej malíček ani jinou nechutnost.

No né! Zacinkají křišťálový sklenky a oslní mě třpyt skla vypucovanýho v saponátu s vůní jablka. Kde je ukrad? Nepřijedou si pro nás, aby nás odvedli v želízkách? I mě, protože už jeden z těch skleněných zázraků přikládám k ústům, už jsem spolupachatelem. Špatně se odmítá, když vás něco tak nenadále zaskočí.

Jeho příběh nebyl ani trochu věrohodnej, ale nemoh jsem ho přestat poslouchat, dokud mi ve sklenici přibývalo. Když vás někdo takhle královsky hostí, je zdvořilé přikyvovat na cokoliv.

„Vy mi nevěříte, co?“ doráží a už mě táhne za ruku. Řekněte „Ne“, když máte společně vypito tolik sklenek, odmítněte někoho, kdo vám je nalejval! Chcete vymyslet, jak z toho s čistým štítem a ve vší slušnosti vybruslit, avšak mozek i jazyk klopýtají daleko za událostma.

Dům, před nímž jsme se zastavili, vypadal slušně. Tady by nájemníci netrpěli žádnou špinavou partu. Ani se nechce věřit, že někdo, kdo popíjí na ulici, má s tímhle spořádaným paneláčkem co do činění. Možná ho úspěšnější brácha požádal, aby mu v nepřítomnosti zalil kytky nebo nakrmil papouška. Ten se podiví, až si bude chtít zavzpomínat na dovolenou při sklence svý oblíbený B&W! Jen aby to nebylo právě teď… Neměl jsem to nechat dojít tak daleko. Z týhle návštěvy nic dobrýho nekouká.

„Nic ve zlým, vážně už musím… Tak zas někdy.“

Uf! Doufám, že nikdy víc. Právě jsem nejspíš unik pěknýmu maléru. Ale stejně by mě zajímalo, co má ten starej pobuda s tím panelákem společnýho. Že by v něm bydlel, se mi nezdá.

„To se asi nedovíš. Měl jsi vytrvat, a ne zbaběle utíkat, když jste spolu chlastali. Hrdino!“

„Chtěl bych vidět tebe. Určitě hledal komplice na vykrádačku. Měl něco vyčíhnutýho a sám by všechno nepobral. Lidem z ulice nevěřil, potřeboval někoho neznámýho se slušnou pověstí a bez záznamu. Rozdělíme se a budem mlčet.“

„Vidíš. Třeba ses připravil o fajnovej Apple. Ten tvůj noťas se hodí leda pro sběratele starožitností. A možnás přišel o víc. Mohls odhalit tajemství Svatýho Bonifáce. Jak tě tak poslouchám, byl to nejspíš on.“

„Do svatosti mu teda chybělo hodně. Pil jak duha, lhal jako když tiskne a ještě mě chtěl zneužít k nějakýmu pokoutnýmu podniku. Pěknej svatej.“

„Jenom se mu tak říká.“

To kvůli prstenci řídkých kučer, které lemovaly panu Bonifácovi hlavu a připomínaly svatozář. A taky proto, že se dobrovolně zřekl normálního života a živořil na ulici, přestože nemusel.

„Prej vlastní úžasnej kvartýr. Nikdo tam nikdy nebyl, ale tradujou se o něm všemožný báje.“

„Zdá se, že má ten svatej bohatou fantazii. I mně navyprávěl báchorky, za jaký by se nemusel stydět Andersen. O podlahách, co odrážejí svět jako zrcadlo, o vaně s tryskama, kde s tebou plavou duhový ryby, pokud si je tam necháš promítat… Já mít takovou koupelnu, nikdo mě odtamtud nedostane.“

„Jeho z ní vyhnala lakota. Radši svůj byt pronajímá a křečkuje peníze, než aby žil jako člověk.“

„Třeba je to jediná cesta, jak o ten kvartýr nepřijít. Z čeho by platil nájem, jestli je nezaměstnanej? Chudák.“

„Tak lakomec nebo chudák? V tom panelákovým bytě, kterej mu údajně patří, prej nikdo nebydlí.“

„Lidi toho nakecaj, nesmíš hned všemu věřit. Já myslím, že měl prostě jenom smůlu. V dnešní době se dostaneš do potíží raz dva.“

Smůlu pan Bonifác rozhodně měl. Svůj majetek lehkomyslně neprobendil po hernách ani neupsal lichvářům. A přesto skončil na ulici. On – takový pedant na pořádek se ocitl uprostřed bídy, opilství, úpadku a špíny. Jak se mu to všechno hnusí! Hlavně ta špína… Vždycky nenáviděl ušmudlané plochy, odřený nábytek a vůbec jakékoliv projevy zabydlenosti. Jeho improvizovaný příbytek ve staré garáži je přitom hnízdo člověčiny se vším všudy. Tady ji nedokáže popřít, tam se mu to podařilo. Vytvořil dokonalý model. Ztvárnil svou Ideu.

Kdo ji jednou spatří a okusí její slasti, je navždy ztracen. Idea si ho podmaní a on jí bude sloužit. Jenom si ho dobře vybrat. Měl by být dost slabý, aby jí podlehl, a zase ne tolik, aby propadl jejímu materiálnímu ztvárnění. Nerozumíte ani slovo, že? Jak byste mohli... Nevíte nic, zhola nic. Žijete jako zvěř ze dne na den, anebo jste přijali cizí myšlenky a teď jim otročíte. Já mám svou vlastní. Je jenom moje, ale rád bych, aby mě přežila, aby se jí někdo ujal, až tady nebudu. A to už dlouho nepotrvá. Zase mě píchá v ledvinách a ještě jsem svého následovníka nenašel. Tenhle poslední vypadá docela slibně, i když to napoprvé neklaplo. Takový nevěřící Tomáš je to, potřebuje důkaz. A já ten důkaz mám. Jenom ho nezaplašit dřív, než vloží prst do rány.

Byl bych na Svatýho Bonifáce i s těma jeho bludama zapomněl, kdyby se mi nepřiplet znova do cesty. Vycházel jsem zrovna z Penny a on před ním vyčkával. Tehdy jsem myslel, že vyhlíží zapomenutou minci ve vozíku. Dnes vím, že číhal na mě. Rozvyprávěl se a já zas nebyl s to ho zastavit. Tentokrát mluvil o ženách.

„Ženský nemaj pojem o hodnotách. Ničeho si nevážej, všechno by schramstly nebo znesvětily. Trousí po bytě svoje prádýlko, drobí sušenky, rozsévají vlasy, protože se musí ustavičně česat…“

Její vlasy byly všude – v koberci, v posteli, v odtoku od vany a dokonce i v polívce! Neuvěřitelný záplavy vlasů. Kdyby je stříhala a prodávala na příčesky, mohli jsme na tom aspoň vydělat. Místo toho chodila s kartáčem v ruce a přemýšlela nad novým účesem. Ničila mi koberec i nervy a nedala si říct. Ten běhoun jsem nakonec stejně musel vyměnit, protože její pantoflíčky s labutěnkou měly moc tvrdý podrážky.

„Nebudu chodit v bačkorách jako důchodkyně,“ odfoukla si, když jsem jí k narozeninám daroval luxusní vyšívané trepky. „Nech je svojí babičce.“

„Miláčku, já přece vůbec nejsem proti tomu, aby ti to slušelo,“ snažil jsem se jí vysvětlit. „Tyhle trepky stály víc než nejdražší lodičky.“

To ji přimělo, že si je aspoň vyzkoušela, ale nepřesvědčilo, aby je nosila pravidelně. Občas je natáhla, když jsem byl doma, jen tak naoko. Kdykoliv jsem ji však nechal bez dozoru, propadala svým ohavným zlozvykům a tím likvidovala všechno, co jsem pracně vybudoval a na čem mi záleželo. Kdybych se jí nezbavil, dopadnu jako ten nešťastný běhoun.

Její kamarádky bez ustání štěbetaly, chodily z pokoje do pokoje a nechávaly za sebou rozsvícená světla a špinavé hrnky, po nichž zůstávala kolečka na nábytku. Kouřem z jejich cigaret natáhly záclony a všechny textilie v bytě. Oč míň dbaly o okolní prostředí, o to víc péče věnovaly samy sobě. Ruce si mydlily pod teplou vodou nekonečně dlouho. A když něco na odchodu zapomněly, beze všeho se pro to vrátily v botech. Ve venkovních střevících, kterými šlapou po městské dlažbě! Marně jsem vysvětloval, že všechen prach z ulice, plivance a psí výkaly se takhle vetřou člověku až do postele. Neměly v sobě žádnou kulturu a nezasloužily, než abych je vyhodil. Žena se jejich repetivé společnosti vzdát nehodlala a začaly se scházet jinde. Vracívala se domů pozdě a čpěla kouřem. Nevadilo mi to. Velkoryse jsem vyvětral, aby náš příbytek nebyl cítit jako kavárna, a neřekl ani slovo. Mimo byt, ať si dělá, co se jí zlíbí. Jsem tolerantní manžel.

Vypadalo to, že jsme konečně našli rovnováhu, jenže ona zase nebyla spokojená.

„Ty ani trochu nežárlíš,“ vyčítala mi, „víš vůbec, s kým se po večerech scházím?“

„Nevím a vědět nepotřebuju,“ odpověděl jsem velkodušně. „Jsi svobodný člověk. Dávám ti naprostou volnost.“

Zle se jí zablýskalo v očích. Prošla se v lodičkách celým bytem, rýpla nehtem do lakované desky stolu a pronesla s notnou dávkou jedu: „Jo, pokud se nedotknu tvých svátostí a neutrousím na ně smítko prachu. Ty hnusnej pokrytče!“

V tom nepochopitelném záchvatu nevděku zadupala nohama a jehly jejích podpatků se zavrtávaly do parket jako do perníku. Dneska dávám přednost keramickým dlaždicím – čokoládově hnědým nebo cihlově červeným, aby jejich teplá barva vyvážila chlad materiálu… Tenkrát jsem měl v oblibě parkety a každý šrám na jejich lesklém povrchu byl vyrytý i do mého srdce. Její jehlové podpatky bodaly a drásaly jako trny. Kdo z nás trestal a kdo se mstil? Kdo útočil a kdo se bránil? O tom rozhodli druzí. Ani jeden z nás z toho nevyšel bez šrámů. Akorát že ty moje draze napravovala parketářská firma, zatímco ji zdarma ošetřili na OÚNZ.

Zřejmě jí to nestačilo. Podruhý už takovou kliku neměla a do svýho neštěstí strhla i mě.

Byla nesmírně sebestředná, její zájmy nepřesahovaly hranici vlastní osoby. Ani krásné prostředí, které jsem pro ni vytvořil, ji nepřimělo, aby opustila své omezené území. Zabývala se jen parádou a dietami. Pokud přece vybředla z mantinelů vlastního těla, bylo to pro plytkou zábavu – klábosení nad kafem, cestování nebo sex… Aby bylo jasno, nejsem žádnej suchar ani asexuál. Taky se potřebuju rozptýlit a pomilovat, ale lidský život musí mít přece solidnější základ. Jako architekt jsem ho viděl ve vytváření harmonického vnitřního prostoru. Náš příbytek byl jen jedním z mých děl. Já mu dal vzniknout a od ní jako od ženy bych očekával, že ho bude s láskou udržovat. Zapomněl jsem, že v hinduistické mytologii mají Stvořitel s Udržovatelem do party ještě Ničitele. V téhle trojici jim to docela funguje. My byli jen dva a roli ničitele vzala na sebe ona. Obvykle ji zastává potomek, pokud se nějaký narodí. U nás se tak nestalo. Moje filozofie byla postavená na vytváření, udržování a rozvíjení. Ničení v mém světě nemělo místo, proto jsem je musel tvrdě potírat.

Table of Contents

Další knihy nakladatelství VIKING