Angela Marsons

LOST GIRLS

Copyright © Angela Marsons 2015

Translation © 2017 by Martina Šturcelová

Jacket design © 2017 by Diana Delevová

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5514-2

Poďakovanie

Vždy ma zaujímalo, ako môžu okolnosti ovplyvniť naše správanie. Reagujeme pod extrémnym tlakom odlišne? Zostávame stále osobou, za ktorú sa považujeme, alebo nad nami prevezme kontrolu niektorý z inštinktov ukrytých v našom vnútri?

Nenašla som lepší spôsob na preskúmanie týchto otázok než napísať knihu o pravdepodobne najinštinktívnejšej potrebe niekoho chrániť. Najmä ak ide o dieťa.

Dúfam, že som túto tému zachytila pravdivo. Zakaždým sa mi ťažko hľadajú slová na vyjadrenie vďaky mojej partnerke Julii. Jej úprimnosť a viera ma sprevádzajú pri každom pisateľskom dobrodružstve. Je mojou priateľkou do diskusie, prvou čitateľkou, najtvrdšou kritičkou aj najvášnivejšou fanúšičkou. Dvadsať rokov komentovala odmietania vydavateľstiev rovnakými slovami: „Nevedia, o čo prichádzajú,“ a neprestávala ma povzbudzovať, aby som sa pustila do ďalšieho diela. Každý by mal mať svoju Julie.

Ako vždy, aj pri tejto knihe sa chcem poďakovať všetkým v Bookouture za ich nekonečné nadšenie pre Kim Stonovú a jej príbehy.

Oliver Rhodes je skutočný kúzelník. Jeho vášeň spolu s nadšením Claire Bordovej pre knihy a autorov v tíme Bookouture sú povzbudivé a inšpiratívne.

Moja editorka Keshini Naidoová je neuveriteľne talentovaná, vzdelaná a knihám dáva viac, ako si uvedomuje.

Kim Nashová neprestáva chrániť, povzbudzovať, ochraňovať a poskytovať podporu celej rodine v Bookouture. Jej objatie je najvrúcnejšie na svete.

Ďakujem vám všetkým. Vďaka vám som tým, čím som. Na tomto mieste chcem vyjadriť uznanie aj ostatným autorom v Bookouture. Každý z nich má obrovský talent, je jedinečný a pomáha tvoriť zábavné prostredie plné podpory a pochopenia. Moja pisateľská kamarátka Caroline Mitchellová začala svoju púť spolu so mnou a vždy má poruke múdre slovo, užitočnú radu či neskutočne vtipné obrázky. Lindsay J. Pryorová je geniálna a láskavá. Renita D’Silvová má jednu z najkrajších duší, aké som kedy stretla. Všetky sú výnimočné kolegyne a stali sa aj mojimi drahými priateľkami.

Z celého srdca ďakujem svojim rodičom. Každému, s kým sa stretnú, rozprávajú o mojich knihách. Bez ohľadu na to, či to danú osobu zaujíma, alebo nie. Ich nadšenie a podpora sú skrátka ohromné.

Som vďačná všetkým úžasným blogerom a kritikom, ktorí trávia čas nad príbehmi Kim Stonovej a spoznávajú ju. Títo skvelí ľudia nekričia a neprezentujú veľkoryso svoje názory iba preto, lebo je to ich práca. Je to aj ich vášeň. Nikdy ma neunaví vyjadrovať im vďaku za to, ako podporujú mňa i moje knihy.

Nakoniec sa chcem poďakovať obdivuhodnej Dee Westonovej, mojej ochrankyni, ktorej podpora a priateľstvo ma sprevádzajú vždy, keď to potrebujem.

Túto knihu venujem MARY FORRESTOVEJ,

ktorá svojou láskou a veľkorysosťou

zasiahla mnohých ľudí vrátane mňa.

Mary, naučila si nás veľmi veľa a všetko

navždy zostane v našich srdciach.

Prológ

Február 2014

Emily Billinghamová sa usilovala kričať aj napriek ruke, ktorá jej zakrývala ústa.

Štíhle prsty na spodnej sánke však boli silné. Vydala zo seba zvuk, ktorý sa odrazil od tkaniva, a hodila hlavou dozadu, aby sa vyslobodila zo zovretia. Zadnou stranou lebky narazila do niečoho tvrdého. Rebro.

„Vzdaj to, ty malá sprostá štetka,“ zavrčal a ťahal ju dozadu.

Pre dunenie v ušiach takmer nepočula, čo hovorí. Cítila, ako jej srdce búši pri jeho hrudi.

Látka na očiach jej bránila vo výhľade, no pod nohami cítila štrk.

Každý krok ju odďaľoval od Suzie.

Emily sa znovu vzoprela. Snažila sa vyslobodiť rukami, no útočník si ju pritisol ešte bližšie. Chcela sa vykrútiť z jeho zovretia, on však napol ruky silnejšie. Nechce ísť s ním. Musí sa dostať preč. Ocko by vedel, čo má urobiť. Obe by ich zachránil.

Začula vrzgot dverí. Och nie, to bola dodávka.

Nazbierala v sebe silu vykríknuť. Nechcela sa vrátiť do tej dodávky.

„Nie… prosím,“ zvrieskla a znovu sa pokúšala vytrhnúť z jeho zovretia.

Poriadne ju kopol zozadu do kolena.

Noha sa jej podlomila a potkla sa. Zdrapil ju za vlasy a zabránil tak jej pádu na zem.

Pocítila bodavú bolesť na hlave a z očí jej vytryskli slzy. Jedným pohybom ju hodil do dodávky a tresol dverami.

Bol to rovnaký plechový zvuk, aký počula pred niekoľkými dňami, keď kráčala do školy.

Jej škola bola teraz veľmi ďaleko a Emily uvažovala, či ešte niekedy uvidí svojich kamarátov.

Dodávka sa otočila rýchlym pohybom, čo ju katapultovalo k dverám. V zadnej časti hlavy jej bolesť vystrelila ako ohňostroj.

Usilovala sa narovnať, ale dodávka šla prirýchlo a telo jej poskakovalo zo strany na stranu.

Počas šialenej jazdy narazila lícom o drevenú podlahu v aute. Mykla sa, keď sa holým stehnom napichla na klinec. K členku jej začal stekať potôčik teplej krvi.

Suzie by jej povedala, aby bola silná. Ako vtedy, keď si vykrútila zápästie na gymnastike. Suzie ju držala za druhú ruku, vtláčala jej silu do srdca a opakovala, že všetko dobre dopadne. Mala pravdu.

Tentoraz sa však zmýlila.

„Nedokážem to, Suzie, mrzí ma to,“ zašepkala Emily a jej slzy sa zmenili na vzlyky. Chcela ostať statočná pre svoju kamarátku, no chvenie, ktoré sa začalo v nohe, sa postupne presúvalo do celého tela.

Pritiahla si kolená k čelu a usilovala sa schúliť do najmenšej guľôčky, no triaška nepoľavovala.

Pocítila kvapku moču medzi stehnami. Kvapka sa čoskoro zmenila na prúd, ktorý jej telo nebolo schopné zastaviť.

Vystrašene sa rozplakala a modlila sa, aby sa jej utrpenie už skončilo.

Zrazu dodávka zastala.

„Prosím, m… mami, príď si po mňa,“ zašepkala, keď ju obklopilo zlovestné ticho.

Oprela sa o dvere a ani sa nepohla. Chvenie jej paralyzovalo končatiny. Už nemala silu bojovať s ním. Bezmocne čakala, čo sa stane.

Zo strachu sa jej v hrdle vytvorila hrča. Vtom jej únosca otvoril dvere.

1. kapitola

Black Country

marec 2015

Kim Stonová cítila, ako ju spaľuje zlosť. Z mozgu, kde sa vznietila, jej putovala až do chodidiel ako elektrina. Potom ju zaplavila ďalšia vlna.

Keby mala pri sebe svojho kolegu Bryanta, presviedčal by ju, aby sa upokojila. Aby najprv uvažovala, až potom konala. Aby myslela na svoju kariéru a živobytie.

Bol to teda dobrý nápad, že šla sama.

Posilňovňa Pure Gym sa nachádzala na ulici Level Street v mestečku Brierley Hill, medzi nákupným centrom Merry Hill, nábrežným komplexom kancelárií a barmi.

Bola nedeľa popoludní a parkovisko bolo plné. Urobila okruh a zbadala auto, ktoré hľadala. Svoju nindžu zaparkovala rovno pred vchodovými dverami. Neplánovala sa tam zdržať dlho.

Vošla do vstupnej haly a postavila sa k recepčnému pultu. Usmiala sa na ňu dobre vyzerajúca žena s vyšportovaným telom a vystrčila k nej ruku. Kim pochopila, že od nej čaká nejakú členskú kartičku. Vytiahla teda svoju vlastnú kartičku. Policajný preukaz.

„Nie som členka, ale potrebujem sa chvíľu porozprávať s jednou z vašich pravidelných zákazníčok.“

Žena sa obzrela okolo seba, akoby od niekoho čakala radu.

„Policajná záležitosť,“ vysvetlila Kim. V podstate, dodala sama pre seba.

Žena prikývla.

Kim sa pozrela na orientačnú tabuľu a okamžite zistila, kam má ísť. Zabočila doľava. Ocitla sa za tromi radmi strojov, na ktorých kráčali a behali spotení cvičenci.

Hľadela na nich zozadu, ako vynakladajú energiu na to, aby sa nikam nepohli.

Osoba, ktorú hľadala, cvičila na steperi v rohu. Dlhé blonďavé vlasy zviazané do vrkoča boli jasným znakom a rovnako aj telefón, položený na obrazovke pred ňou.

Kim našla svoj cieľ. Prestala vnímať zvuky ostatných končatín ľudí, ktorí niečo dvíhali či svižne kráčali. Neprekážali jej ani ich zvedavé pohľady, keďže bola jediná osoba v miestnosti bez športového oblečenia.

Jediné, čo ju zaujímalo, bola žena, ktorá niesla zodpovednosť za smrť devätnásťročného chlapca menom Dewain.

Kim sa postavila obkročmo pred stroj. Šok v tvári Tracy Frostovej takmer obmäkčil zlosť, ktorú Kim cítila. Iba takmer.

„Na slovíčko?“ spýtala sa, hoci to nebola skutočná otázka.

Žena na sekundu skoro stratila rovnováhu a to by určite nebolo dobré.

„Ako ste, dočerta…“ Tracy sa obzrela okolo seba. „Nehovorte mi, že ste využili svoj odznak, aby ste sa dostali dovnútra.“

„Na slovíčko medzi štyrmi očami,“ zopakovala Kim. Tracy pokračovala v chôdzi.

„Pozrite. Nemám problém urobiť to aj tu,“ pokračovala Kim hlasnejšie. „Ja týchto ľudí už nikdy neuvidím.“

Kim cítila, ako na nich hľadí už aspoň polovica očí v miestnosti.

Tracy zišla z prístroja a siahla po svojom telefóne.

Kim prekvapila výška ženy, ktorú odhadovala na menej ako stošesťdesiat centimetrov. Nikdy, v akomkoľvek počasí ju nevidela bez pätnásťcentimetrových podpätkov.

Vrazila na dámske toalety a pritlačila Tracy k stene. Tracina hlava minula sušič rúk iba o dva centimetre.

„Čo si si myslela, že dosiahneš, doriti?“ vykríkla Kim.

Dvere na kabínke sa otvorili a vybehla z nich vystrašená tínedžerka. Teraz zostali samy.

„Toto mi nemôžete robiť.“

Kim ustúpila dozadu, takže medzi nimi bol iba kúsok priestoru. „Ako si, dočerta, mohla zverejniť ten príbeh, ty sprostá štetka? Teraz je mŕtvy. Dewain Wright zomrel a je to tvoja vina.“

Tracy Frostová, miestna reportérka a všestranne nadaná spodina, dvakrát žmurkla, kým si Kimine slová našli cestu k jej mozgu. „Ale… môj… príbeh…“

„Tvoj príbeh ho zabil, ty hlúpa krava.“

Tracy začala krútiť hlavou. Kim trvala na svojom. „Och áno.“

Dewain Wright bol dospievajúci chlapec zo sídliska Hollytree. Asi tri roky bol členom gangu Kukly z Hollytree a chcel z neho odísť. Ostatní z gangu sa o tom dopočuli, dobodali ho a nechali tak. Mysleli si, že ho zabili, no nejaký okoloidúci chodec mu poskytol prvú pomoc. Vtedy zavolali Kim, aby vyšetrila pokus o vraždu.

Jej prvý pokyn bol utajiť skutočnosť, že chlapec prežil, a to pred všetkými s výnimkou jeho rodiny. Vedela, že ak sa gangu v Hollytree dostane do uší pravda, nájde si spôsob, ako s Dewainom skoncovať.

Strávila noc na stoličke vedľa jeho postele a modlila sa, aby porazil prognózu a začal dýchať bez pomoci prístrojov. Držala ho za ruku, dávala mu svoju energiu a silu nájsť cestu späť. Dojala ju jeho odvaha zmeniť svoj život a bojovať s vlastným osudom. Túžila spoznať toho odvážneho mladého muža, ktorý sa rozhodol, že život v gangu nie je nič preňho.

Kim sa nahla bližšie a prebodla Tracy pohľadom. Nemala kam ujsť. „Prosila som ťa, aby si ten príbeh nezverejňovala, ale ty si si jednoducho nemohla pomôcť, však? Musela si byť prvá. Naozaj tak zúfalo túžiš, aby si ťa všimli nejaké národné noviny, že si ochotná obetovať život dieťaťa?“ Kim jej vrieskala rovno do tváre. „Pre tvoje dobro dúfam, že si ťa všimli, pretože tu sa pre teba miesto už nenájde. O to sa postarám.“

„To nebola moja…“

„Jasné, že to bola tvoja vina,“ zúrila Kim. „Neviem, ako si zistila, že je nažive, ale už je mŕtvy. Tentoraz naozaj.“

Tvár sa jej skrivila zmätkom. Tá hlupaňa chcela niečo povedať, no nebola schopná nájsť slová. Kim by ju aj tak nepočúvala.

„Vieš, že sa pokúšal odísť, však? Dewain bol slušný chlapec, ktorý sa iba usiloval vyhnúť smrti.“

„Určite sa to nestalo pre môj článok,“ vyjachtala Tracy, keď sa jej začala do tváre vracať farba.

„Áno, Tracy, stalo,“ odvetila Kim dôrazne. „Krv Dewaina Wrighta máš na svojich malých špinavých paprčiach.“

„Iba som si robila svoju prácu. Svet mal právo dozvedieť sa pravdu.“

Kim sa prisunula bližšie.

„Boh mi je svedkom, Tracy, že si nedám pokoja, kým najbližšia vzdialenosť, na akú ťa pustia k novinám, nebude donáška…“

Prerušilo ju zvonenie jej mobilu.

Tracy využila príležitosť ustúpiť z Kiminej blízkosti.

„Stonová,“ prihlásila sa.

„Potrebujem vás na stanici. Okamžite.“

Hlavný kriminálny inšpektor Woodward nebol najláskavejší šéf, ale zvyčajne aspoň úsečne pozdravil.

Kimina myseľ pracovala na plné obrátky. Zavolal jej v nedeľu napoludnie, no predtým jej vnútil deň voľna. Okrem toho bol už z nejakého dôvodu poriadne naštvaný.

„Som na ceste, Stacey. Objednaj mi suché biele víno,“ povedala do telefónu a zložila. Ak bude jej šéf zmätený, prečo ho oslovila Stacey, vysvetlí mu to neskôr.

V nijakom prípade nemienila odhaliť súrny telefonát od svojho nadriadeného, keďže stála v tesnej blízkosti najpodlejšej novinárky, akú kedy stretla.

Do úvahy pripadali dve verzie. Buď je v poriadnej sračke, alebo jej šéf narazil na niečo veľké. Ani jednému zo scenárov by nepomohlo, keby sa o ňom dozvedela táto členka spodiny.

Otočila sa znovu k Tracy Frostovej. „Nemysli si, že sme skončili. Nájdem spôsob a prinútim ťa zaplatiť za to, čo si urobila. Sľubujem,“ zavrčala Kim a otvorila dvere na toaletách.

„Za toto prídete o miesto,“ zakričala za ňou Tracy.

„Len do toho,“ odvetila Kim ponad plece. Devätnásťročný chlapec umrel noc predtým. Pre nič. Nemala najlepšie dni.

A cítila, že tento bude ešte horší.

2. kapitola

Kim zaparkovala svoju nindžu za policajnou stanicou v Halesowene.

Westmidlandská polícia slúžila takmer dvom miliónom deväťstotisícom obyvateľov a zodpovedala za oblasť Birminghamu, Coventry, Wolverhamptonu a Black Country.

Delila sa na desať miestnych policajných jednotiek vrátane Dudley, v ktorej pracovala aj Kim.

Prišla ku kancelárii na treťom poschodí. Zaklopala, vošla a zmeravela.

Neprekvapilo ju, že Woody sedí vedľa pôsobivej postavy svojho šéfa, policajného náčelníka Baldwina.

Ani to, že má na sebe tričko s golierom namiesto zvyčajnej bielej košele s výložkami, ktoré symbolizovali jeho hodnosť.

Zarazili ju kvapky potu na karamelovej pokožke jeho hlavy, ktoré zacítila už od dverí. Nemal kam ukryť svoj strach.

Teraz sa začala báť aj ona. Nikdy nevidela Woodyho potiť sa.

Zavrela dvere a okamžite na nej spočinuli dva páry očí. Nebola si vedomá, že by v poslednom čase svojím konaním naštvala jedného či druhého. Náčelník Baldwin sedel v centrále v Birminghame, ktorá sa volala Lloyd House, a Kim ho vídala často. V televízii.

„Pane?“ pozdravila otázkou a pozrela sa na jediného muža v miestnosti, ktorý pre ňu čosi znamenal. Pri pohľade na svojho šéfa sa nemohla vyhnúť zarámovanej fotografii jeho dvadsaťdvaročného syna, oblečeného v námorníckej uniforme. Woodymu poslali jeho mŕtve telo dva roky po tom, ako tá fotografia vznikla.

„Sadnite si, Stonová.“

Pristúpila a usadila sa na jedinej stoličke, ktorá stála uprostred miestnosti. Pozerala striedavo na oboch mužov pred sebou a čakala aspoň na nejaký záchytný bod. Väčšine rozhovorov medzi ňou a Woodym predchádzala jeho potreba škrtiť v ruke antistresovú loptičku, ktorú mal položenú na stole. To bol zvyčajne náznak, že je medzi nimi všetko v poriadku.

Tentoraz ostala loptička na stole.

„Stonová, dnes ráno sa niečo stalo. Únos.“

„Potvrdený?“ spýtala sa okamžite. Ľudia sa často strácajú a znovu ich niekto nájde v priebehu niekoľkých hodín.

„Áno, potvrdený.“

Trpezlivo čakala. Hoci bol únos už oficiálny, nebola si istá, prečo sedí pred hlavným kriminálnym inšpektorom a jeho šéfom.

Našťastie, Woody sa nevyžíval v zbytočných intrigách či napätí, takže prešiel rovno k veci.

„Sú to dve malé dievčatá.“

Kim zavrela oči a nadýchla sa. Konečne pochopila to stupňovanie v hierarchii.

„Ako minule, pane?“

Hoci sa na vyšetrovaní pred trinástimi mesiacmi nezúčastnila, o ten prípad sa zaujímal každý člen westmidlandskej polície. Mnohí pomáhali pri následnom hľadaní.

Kim vedela o tom únose veľa, no okamžite jej napadla najdôležitejšia skutočnosť.

Jedno z dievčat sa nevrátilo domov.

Woody dostal jej pozornosť naspäť do prítomnosti. „Momentálne si nie sme istí. Zatiaľ to tak vyzerá. Dve dievčatá, najlepšie kamarátky, videli naposledy pri stredisku voľného času Old Hill. Jedna z matiek ich mala vyzdvihnúť o pol jednej, no niekto jej pokazil auto.

Obe matky dostali desať minút pred pol jednou esemesku, v ktorej stálo, že dievčatá sú v rukách únoscov.“

Teraz bolo iba štvrť na dve. Dievčatá niekto uniesol ani nie pred hodinou, no esemesky dokazovali, že rodičia nemusia volať kamarátom či susedom. Neexistovala nádej, že sa dievčatá iba zatúlali. Neboli nezvestné, ale unesené a prípad bol na svete.

Kim sa pozrela na náčelníka.

„Kde sa minule stala chyba?“

„Prosím?“ zareagoval prekvapene. Zjavne nečakal, že ho Kim osloví takto priamo.

Pozorovala jeho tvár, kým sa mu v mozgu formovala reakcia. Policajný tréning vystupovania v médiách sa prejavoval v celej svojej kráse. Nebolo vidieť nijaké vrásky ani kvapky potu pri línii vlasov. Nijaké prekvapenie. Mal pod sebou dosť úrovní potenciálnych previnilcov.

Baldwin venoval Kim prísny pohľad. Bolo to varovanie, aby si ďalej neotvárala ústa.

Opätovala mu pohľad. „Nuž, vrátilo sa iba jedno dieťa.

Kde sa teda stala chyba?“

„Nemyslím si, že podrobnosti…“

„Pane, prečo som tu?“ spýtala sa, otočená znovu k Woodymu. Bol to dvojitý únos. Teda záležitosť britskej kriminálnej ústredne, nie miestneho policajného zboru. Takýto prípad by sa mal rozdeliť medzi viaceré sekcie. To by znamenalo hľadať stopy, zisťovať pozadie, chodiť od dverí k dverám, kontrolovať nahrávky z bezpečnostných kamier, komunikovať s médiami. Woody by jej nikdy nedal na starosť médiá.

Woody a Baldwin si vymenili pohľady.

Kim cítila, že odpoveď sa jej nebude páčiť. Odhadovala, že jej tím by mal pomáhať pri vyšetrovaní. Bez ohľadu na aktuálny nával práce v súvislosti so sexuálnymi útokmi, s domácim násilím, podvodmi či pokusmi o vraždu, na ktorých pracovali, aj svedeckú výpoveď Dewaina Wrighta, čo zároveň pripravovali.

„Chcete, aby môj tím pátral…“

„Nebude nijaké pátranie, Stonová,“ skočil jej do reči Woody. „Vyhlásili sme informačné embargo.“

„Pane?“

Pri únosoch to bolo takmer nemožné. Tlač zvyčajne takéto prípady vypátrala v priebehu niekoľkých minút.

„Na frekvencii vysielačiek sa neobjavila ani zmienka a rodičia nepovedia ani slovo.“

Kim prikývla, že chápe. Ak si dobre spomínala, o to isté sa polícia pokúšala pri poslednom únose, no celá vec praskla už na tretí deň. Dieťa, ktoré prežilo, našli ešte v ten istý deň kráčať popri ceste. Druhé sa nikdy nenašlo.

„Stále som trochu zmätená, prečo…“

„Vyžiadali si vás, aby ste viedli tento prípad, Stonová.“ Kim čakala celých desať sekúnd na pointu. Neprišla.

„Pane?“

„To, samozrejme, neprichádza do úvahy,“ ozval sa Baldwin. „Určite nie ste kvalifikovaná, aby ste viedli také závažné vyšetrovanie.“

Hoci Kim nemohla nesúhlasiť, lákalo ju pripomenúť mu prípad Crestwood, pri ktorom spolu so svojím tímom zatkla vraha štyroch dospievajúcich dievčat.

Otočila sa na stoličke tak, aby sedela iba zoči-voči Woodymu.

„Kto si ma vyžiadal?“

„Jedna z matiek. Povedala, že chce iba vás, a neprehovorí s nikým iným. Potrebujeme, aby ste zistili úvodné podrobnosti, kým vytvoríme tím. Okamžite nám podáte hlásenie a posuniete prípad veliacemu dôstojníkovi.“

Kim prikývla, že rozumie postupu. Stále však nedostala odpoveď na svoju otázku.

„Pane, poviete mi mená tých dievčat a spomínanej matky?“

„Dievčatá sa volajú Charlie Timminsová a Amy Hansonová. Vás si vyžiadala matka Charlie. Volá sa Karen a tvrdí, že ste kamarátky.“

Kim pokrútila hlavou. Niekde sa určite stala chyba. Nepoznala nijakú Karen Timminsovú a určite nemala nijakých priateľov.

Woody nazrel do papiera na stole.

„Prepáčte, Stonová. Možno tú ženu poznáte pod jej dievčenským menom. Volala sa Karen Holtová.“

Kim cítila, ako jej stuhol chrbát. Meno, ktoré počula, odpočívalo v bezpečí jej minulosti. Na mieste, kam chodila iba zriedka.

„Stonová, podľa výrazu na vašej tvári usudzujem, že tú ženu predsa len poznáte.“

Kim sa postavila a pozrela sa na Woodyho.

„Pane, pôjdem a urobím úvodný výsluch. Potom posuniem prípad veliacemu dôstojníkovi. Uisťujem vás však, že táto žena určite nie je moja kamarátka.“

Table of Contents

Poďakovanie

Prológ

1. kapitola

2. kapitola