Pretancuj životom

Jerronime

Ukážka z elektronickej knihy

Jerronime

Pretancuj životom

Vydavateľstvo: GC s.r.o.

Jazyková korektúra: GC s.r.o.

Grafická úprava a sadzba: Oždy production, s.r.o.

Tlač: ARIMES

ISBN: 978-80-89900-08-4

Krátky príhovor

Správny čas nikdy nepríde.

Zajtrajšok sa nestane, lebo nikdy nebol. Je to len hlúpa stratégia odďaľovania a odkladania.

Čo sa skutočne deje, je dnešok. Vždy!

Chcem vás naučiť, ako žiť TU a TERAZ, ako vytvoriť RAJ na zemi, teraz a tu. Naučiť vás, ako nečakať na SMRŤ a ako nebyť ustarostený, kým si nás smrť nenájde v našich neustálych strastiach a problémoch.

Nech si vás smrť nájde tancujúcich, oslavujúcich, milujúcich a veselých!

Úvod

Milí čitatelia, je vysoká pravdepodobnosť, že ak ste siahli po tejto knihe, niečo vo vašom živote nie je úplne tak, ako by ste si priali. Možno aj máte všetko, čo ste vždy chceli, avšak vo vnútri cítite akúsi prázdnotu. Akoby stále niečo chýbalo. Je vôbec niekto dokonale šťastný? Je vôbec niekto vo svojom vnútri tichý, pokojný, veselý a nevinný ako dieťa, bez túžob, bez cieľov, bez všetkých negatívnych emócií ako závisť, žiarlivosť, nízke sebavedomie, ustráchanosť alebo naopak, prehnaný egocentrizmus, pýcha, nesústredenosť, strach z lásky, útecha v majetku a peniazoch, bez tej túžby po moci a sláve, túžby byť niekto, niečo znamenať, s neutíchajúcim večným bojom so sebou a s druhými? Alebo možno niektorí, až tak zreteľne, tieto pocity nemajú, ale majú, pre zmenu, len jeden hlavný problém – ich telo. Ich telesná schránka. Sú s ňou neustále nespokojní, majú existenčnú potrebu ju neustále vylepšovať a opravovať. Ale – nikdy to nevedie k dokonalosti. Akýsi perfekcionizmus, na ktorý nás naladila spoločnosť, výchova, nalinajkované zásady a konvencie.

Prečo?

Prečo aj vy, čo ste spokojní so svojim telom, so svojim vzhľadom, aj vy, ktorí žijete v šťastnom zväzku, naplnení láskou, s krásnymi deťmi, ktoré vám robia radosť v škole, prečo aj vás sem-tam pichne pri srdci, keď uvidíte tretie nové auto v tomto roku u susedov a začnete si prepočítavať, koľko rokov vám ostáva do dôchodku, aké úvery by ste ešte mohli získať a hlavne stíhať splatiť? Prečo nepovýšili v práci vás, ale vášho kolegu? Čo máte urobiť preto, aby si aj vás šéfovia viacej všímali... čo robíte zle? Čas tak letí, vy chcete stihnúť ešte toľko vecí, ale smrť sa blíži.

Čo ak ochoriem? Čo ak dostanem rakovinu? Čo ak ma zrazí auto? Alebo skôr, bojím sa lietať lebo, čo ak spadne lietadlo? Je toho toľko, čo chcem ešte v živote dokázať, toľko vecí ešte chcem zažiť, alebo možno ich už ani nikdy nestihnem. Toľko snov, ktoré už asi ostanú nenaplnené.

Tak som chcel niečo znamenať, niečo dokázať, byť slávnym, uznávaným...

Určite by som bol ja najlepším premiérom. Škoda, že som nešiel do politiky. Mňa tam teraz postrádajú, len o tom nevedia, keby som tam bol, inak by táto krajina fungovala...

Prečo nie sú vlastne premiérmi (prinajmenšom) všetci? S tými vypracovanými egami by nimi určite mali byť všetci a zaslúžene...

Okrem jednej kategórie.

Tých, ktorí našli svoj stred. Sú to tí, ktorí sú „doma“. Už nemajú žiadne ambície, ciele, túžby, očakávania. Sú vo svojom centre a spojení s celkom. Sú to tí, ktorí žijú v prítomnom okamihu, pre prítomnosť. Neexistuje minulosť, ani žiadna budúcnosť. Lebo veď tá je len projekciou minulosti. Ako môžeme snívať o budúcnosti, ktorú vôbec nepoznáme? Jedine tak, že si do nej projektujeme minulosť. Ale tí, ktorí našli pravdu, tí, ktorí „vedia“, už tieto cykly nerobia. Vybočili z opakovania cyklov. Dostali sa do prítomnosti.

Väčšina z nás na tomto svete žije v zajatí času, spomienok na minulosť a očakávania toho, čo prinesie budúcnosť. Len zriedkakedy sa málokto dotkne nadčasovej dimenzie prítomnosti. Môže sa to stať v okamihoch oslnivej krásy, bezprostredného nebezpečenstva, alebo pri strate milovanej osoby, po prekonaní neočakávaného zvratu, alebo nečakanej traumy, pri bolesti z lásky, či choroby. Len veľmi málo ľudí opustí svet času a mysle, ambícií, ega a ctižiadosti a začne žiť vo svete, kde čas neexistuje.

Niečo podobné sa prihodilo mne. Vo veku a v období, životnom pásme, kedy sme už skôr usadení a máme život rozbehnutý, či skôr zabehnutý v plnom prúde, v období maximálne produktívnom, či skôr na vrchole kariéry, dokonca aj vo vzťahu, ktorý vyzeral ako ten vysnívaný, na ktorý sa čaká celý život... Tak sa to zrazu stalo. Životná facka. Pád. Citový pád. Preplesk, z akého sa len tak nespamätáva. Všetko prestalo existovať. Všetky zabehnuté cykly sa zastavili. Zrazu ostalo len prázdno a ja. A otázniky. Prázdno a samota. Samota a ja. A otázky. Hľadanie pravdy. Prečo? Prečo ja? Čo robím zle? Kto som? Prečo nemám nikdy kľud? Kto v skutočnosti som? Prečo cítim niektoré okolnosti života inak, než ich spoločnosť linajkuje? Prečo sa stále cítim „rebelom“? Len to vo mne drieme a nedovolím tomu preniknúť? Prečo sú mi tak odporní politici? No pritom som sa kedysi aj ja skoro nechala zviesť na túto cestu, len kvôli nenaplneným snom o dosiahnutí niečoho. Ale čoho? Veď to mi bolo zo srdca odporné. Trpela tým psychika, duša aj telo. Všetky tie stresy z dosahovania, celé to driapanie sa na Mount Everest ma stálo podlomené zdravie a stratu – seba. Prázdna nádoba. Ten bežný, ustráchaný, nahnevaný alebo naoko veselý pohľad. Žiadna hĺbka. Úplne na povrchu. Bez radosti otvoriť oči ráno, bez nikdy nevyhasínajúceho plamienku šťastia hlboko vo vnútri.

Utrpením sa všetko zmenilo.

Je to najsilnejší motív. Všetko sa nám zvrátilo. Máme pocit, že sme úplne zlyhali na plnej čiare. Už nikdy nevyjde slnko. Už nikdy nebudem aspoň taký šťastný, taká šťastná, ako vtedy alebo vtedy. A pritom „vtedy“ sme si to vôbec neuvedomovali. Kde je chyba? Je chyba vo mne? Prečo sa všetko rúca? Stále sa mi zopakovali tie isté cykly. Láska, sobáš, rozvod. Nový chlap - rozchod. Alebo: práca, intrigy kolegov, odchod. Nová práca, ďalšie intrigy nových kolegov, ďalšia nová výpoveď. A tak dookola.

Kto vlastne sme? Neopakujeme stále tie isté cykly? Neprenášame si neustále minulosť do budúcna? Nerobíme si zakaždým vlastnú projekciu toho, čo sme už raz zažili? Lebo nič iné vlastne nepoznáme. A – máme strach. Bojíme sa toho, čo bude zajtra. Bojíme sa, čo povedia rodičia, priatelia, kolegovia, ako sa po našom páde k nám budú správať. Bojíme sa, že už nemáme veľa času, možno nie sme najmladší. A toľko toho sme ešte nedosiahli. Ale? Je na to vôbec čas? Veď toľko vecí už v našom živote zlyhalo...

Nachádzame sa v jednom cykle strachov: o lásku, strachu z lásky, žiarlivosti, nenávisti, závisti, strachu zo smrti, zo starnutia, máme pred sebou ešte toľko cieľov, na účte nemáme zďaleka sumu, o ktorej snívame, dom, auto, byt, deti... kariéra... Jeden cyklus. Opakujúci sa dookola.

Utrpenie, ktoré nám život priniesol, nás dokáže lepšie otvoriť, pripraviť k premene, pretože budeme počúvať z hĺbky svojho srdca. Dôvera nás otvorí a už nikdy nebudeme takí, ako predtým. Tak, ako sa to stalo mne.

Všetko sa transformáciou vedomia zmenilo.

Môj život. Moja práca. Moji priatelia. Vzťahy. Moja rodina sa začala ku mne správať inak, celý svet je odrazu iný, všetko je akoby nové, nepoznané.

Moje telo, moja tvár, moje oči. Je v nich energia, život, oheň, ktorý horí.

Ale hlavne ten vnútorný pokoj. To šťastie a vyrovnanosť. Tá súčinnosť a súzvuk s existenciou, ktorá nám dovoľuje sa hodiť do prúdu rieky a nechať sa unášať. A všetko sa deje akosi samé... Tak, ako sa diať má... Lebo existencia nám nechce ublížiť, len musíme nájsť svoj stred.

Mojou radosťou je môj život, ten, aký žijem teraz. Mojím smútkom je len, keď vidím okolo seba toľkých nešťastných ľudí, ktorým stačí len tak málo. Vydať sa na cestu... za vedomím...

Nie je to úplne jednoduché...

Nie je to ťažké...

Je to cesta vrúcna, súcitná a láskyplná.

A je určená len pre tých, ktorí sú odhodlaní a hľadajú „pravdu“.

Veľmi si prajem, aby vám tento malý návod, môj návod, odskúšaný mnou a na mne, pomohol.

Aspoň trochu...

Aj to bude dosť...

Celá transformácia vedomia pozostáva vlastne z troch častí, troch „P“: Príprava. Purifikácia. Perfekcia.

Príprava znamená vyvolať smäd, vyvolať otvorenie sa, uvoľnenie. Ale aktívnym spôsobom. Príprava má vzbudiť túžbu, ktorej sa podriaďujeme, je ňou prechod z temnoty do svetla. Prípravou sa vzďaľujeme od čírej zvedavosti k vonkajšiemu pozorovaniu a smerom k úplnému podriadeniu sa hľadania pravdy. Ak vás prípravná prvá časť mojej príručky nadchne a splní svoje poslanie, ocitnete sa určite vo fáze dlhej a náročnej, vo fáze Purifikácie.

Očistenie. Človek sa musí stať čistou nepopísanou tabuľou. Aby ste mohli dosiahnuť absolútnu pravdu, musíte odhodiť veľa nepotrebnej záťaže, batožiny, ktorú ste vláčili so sebou. Pravda možno nie je až taká vzdialená, ale vy ste okolo seba nahromadili príliš veľa vecí, usadilo sa na vás veľa vrstiev, všetky ideológie, predsudky, koncepty, filozofie, klišé, všetko na vás zanechalo masky, príliš veľa masiek a vy už nepoznáte svoju pravú tvár. Všetky tieto masky treba odhodiť, musíte sa stať skutoční, autentickí, nahí, takí, akí vo svojej podstate ste.

Purifikácia bude pozostávať z dvoch častí. Začneme očistou tela a až potom očistou mysle. Prečo? Naše telo je svätyňou božstva. Naše telo je najväčší zázrak prírody, najväčší zázrak celej existencie. Ale naše telo je spojené s našou mysľou. Koľkokrát sme počuli, alebo aj sami povedali: „Je to všetko v tvojej hlave...“ – keď sme chorí alebo máme žalúdočné problémy. Áno, myseľ je vnútornou časťou tela a telo je vonkajším obalom mysle. Takže všetko, čo začne v tele, vie prejsť do mysle a naopak. Všetko, čo začne v mysli, vie vstúpiť do nášho tela. Telo je spojené s mysľou, a teda telo a myseľ – soma a psyché – oboje je spojené a podriadené transcendentálnej duši.

A preto, našu očistu začneme telom. Telo je portál do mysle, je vstupnou bránou. A keďže si naše telá väčšinou nevážime, keďže si vôbec neuvedomujeme, ako nám tieto zázračné mechanizmy slúžia, začneme práve s nimi. Musíme ich oslobodiť od nečistých, zablatených štruktúr, až potom sa telo stane vnímavým, jemným, obnoveným, detským... A vtedy, práve týmto procesom sa aj myseľ začne meniť, inšpiruje sa k zmene, k ceste k novému, k odhodeniu starých vzorcov a patentov smerom k hľadaniu pravdy... A to chceme docieliť... Až potom môžeme začať pracovať s mysľou a vedomím. Nastane čas a priestor pre meditácie.

No a poslednou záverečnou časťou je Perfekcia. Keď prestaneme byť falošní, keď odhodíme všetky jedy, ktoré sme počas doterajšieho života nazbierali, keď zo zrkadla utrieme všetok prach, vtedy sa začne naša cesta k dokonalosti.

1. Príprava

Začnem tým zvučným a tak pozitívne znejúcim slovom „osvietenie“. Kto je to „osvietený človek“? Nedá sa mi tu hneď na začiatku trošku nepozastaviť. Väčšinou si pri tomto slove všetci hneď predstavíme Budhu. Pokojného sediaceho Budhu. Áno, usmieva sa, pretože žije v strede, v rovnováhe. Bohatý princ sa neuspokojil s tým, čo mal, tak veľmi chcel nájsť životnú pravdu, že opustil bohatstvo, rozkoš, bezstarostnosť a stal sa obyčajným pútnikom. Vydal sa na cestu za šťastím, za pravdou a až keď sa už prestal snažiť, keď už to v podstate vzdal, keď už prestal tak veľmi chcieť, túžiť, bažiť – aj keď „len“ za nejakou životnou pravdou, vtedy sa to stalo.

A potom prežil – osvietený Budha – ďalších štyridsaťdva rokov. Mal za sebou dav ľudí, ktorí ho nasledovali a snažili sa dosiahnuť to isté. Niektorým sa to podarilo, iným nie, v každom prípade, ale po Budhovej smrti (teda úmrtí jeho tela) urobili časom z jeho učenia náboženstvo. Tak, ako vznikli všetky ostatné náboženstvá. Náboženstvo už udáva pravidlá, ideológiu, odoberá nám vlastné „ja“, naše centrum, naše bytie. Náboženské sanskrity a doktríny nám prikazujú, nariaďujú, zakazujú až zastrašujú.

No a spomeniem ešte jednu, pre mňa najvýznamnejšiu osobu, ktorá dosiahla osvietenie, ale jej životné učenie nevytvára žiadne pravidlá, doktríny... dáva vždy priestor jednotlivcovi. Lebo každý z nás je jedinečný, každý sa tu – na svete – neocitol náhodne. Každý z nás je nenahraditeľný a existenčne potrebný. Taký, ako sa narodil.

Mne ukázal cestu Osho, vďaka nemu som našla cestu, ako sa vrátiť „domov“. K svojej vlastnej podstate. Po mojom celom životnom putovaní a hľadaní mi pomohol v momente, keď sa začalo všetko zdať bezcenné a život strácal zmysel. V ten moment sa zjavil ten lúč. To svetlo, ako sa hovorí, na konci tunela... návrat domov.

Osho je unikátny v tom, že nikdy nehovoril, aby sa z jeho učenia vytvorilo akékoľvek náboženstvo. Dokonca údajne povedal, že všetko, čo povedal, poprie, aby ľudí poplietol a aby na jeho názoroch nemohol nikto postaviť žiadnu ideológiu.

A skutočne, kto sa s ním stretol, či už čítaním jeho kníh alebo pozeraním, či počúvaním jeho audiovizuálnych nahrávok, vie, že jeho prejavy sú plné rozporov. To je jeho cieľom. Zmiasť vás natoľko, že len skutočná dôvera, len skutočné vaše presvedčenie o tom, kde je cieľ vašej cesty a ako veľmi sa k pravde chcete priblížiť, vám ukáže správny smer.

Tak sa pomohlo minimálne mne... A určite veľa iným ľuďom, ktorých mi existencia „priviala“ do cesty, určite nie náhodne, ale ako dôkaz, že naozaj existujú. Sú, existujú aj v dnešnom skazenom svete. Niektorí o tom ani nevedia, ale sú ukážkovými Budhami, alebo lepšie Zorbas Budhami, ako ich Osho nazýval. Sú nimi, možno od narodenia a možno nie, to nie je podstatné, ale žijú život v strede, vo svojom centre ako Budha, ale šťastne, veselo, užívajú si všetky krásy aj nástrahy života, ako Zorbas. Určite tohto Gréka poznáte. Pretancoval sa životom.

A k tejto rovnováhe chceme dospieť. Byť, stať sa Budhom v reálnom svete. Žiť život naplno ako Zorbas s vnútorným plamienkom pokoja, vyrovnanosti, vnútornej integrity ako Budha.

Aby sme si ho lepšie vedeli predstaviť, skúsim ten pocit „blaženosti“ opísať. Vlastne bude lepšie, ak začneme používať iný výraz namiesto „osvietenie“. S týmto názvom vyzerá tento jav príliš nedosiahnuteľný, veľmi komplikovaný. Vyvoláva v nás asociáciu Budhu a jeho cesty, a tá sa javí nám – bežný ľuďom – príliš stabilná, plná disciplíny, odriekania, príliš obetovania hodná. Na to asi v dnešnom svete nie je nikto pripravený.

Takže skúsim použiť iný názov tohto stavu, ku ktorému by sme sa chceli aspoň priblížiť a opíšem vám aj ako sa môže niekto cítiť, keď nájde oslobodenie vedomia alebo stav vedomého bytia.

Ako sa teda dosiahnutie tohto stavu „blaženosti“, či nášho vnútorného vedomého bytia prejavuje? Ako sa prejavuje stať sa „blaženým“? Znamená to, že už budeme neustále usmiati a plní optimizmu? Znamená to, že budeme stále šťastní, zdraví, plní síl, krásy a pokoja? Áno, takto nejako sa to prejavuje. Ale záleží to len od nás.

Takže poďme po jednom.

Áno, budeme pokojnými. V našom vnútri, v tom centre nášho bytia, ku ktorému sa chceme dopracovať, zavládne taký pokoj, že v našom okolí sa čokoľvek udeje, v našom samotnom jadre zostávame pokojní. Budeme sa smiať, náš plamienok vo vnútri bude ale rovnaký, budeme aj plakať, lebo to je protipólna energia smiechu, ale vnútorný plamienok bude pokojný, budeme sa hnevať, kričať, necháme vyplávať aj negatívne pocity na povrch, ak k tomu dôjde, nebudeme ich musieť zatláčať a udupávať, ale náš hnev bude pod kontrolou vedomia, dáme ho najavo, ale plamienok vo vnútri bude stále rovnaký. Nič ho neovplyvní. Ten len pozoruje. Pozoruje naše myšlienky. Pozoruje naše pocity, emócie. A ostáva kľudný.

Tento vyrovnaný stav vedomia sa dá udržiavať jedine meditáciami. Meditácia je vrcholom relaxácie. Je to najhlbšia relaxácia. Je jediným prostriedkom, ako zastavíme myseľ, umlčíme jej nekonečné úvahy, myšlienky, vyhodnocovania. Dostaneme sa do ticha a celistvosti. A to nám dodá toľko síl, koľko sme možno ešte nikdy nepocítili. Dve hodiny meditácie denne a naše telo bude zrelaxované, naša myseľ oddýchnutá, naše srdce odpočinuté, všetky procesy sa teda obnovia. Začneme presne vedieť, čo máme v ktorej situácii urobiť. Žiadne masky, žiadne pretvárky, žiadne prispôsobovanie sa konvenciám. Len my a naše vnútro. Stav neustáleho pokoja. Staneme sa pozorovateľom, ktorý je vedený len silou svojho vedomia, ktoré je spojené s celou večnou energiou existencie. A tá vie presne čo urobiť. Toto je ten stav večne trvajúceho šťastia. Toto je ten pocit blaženosti. Všetko sa vyvíja prirodzene. A ten plamienok, ktorý v nás tak plynule horí, je náš vnútorný hlas. Nič už veľmi skutočne nemáme, nevlastníme, nie je potrebné sa snažiť. Stačí mu načúvať. Vnútorný hlas, jas plameňa v nás, nás povedie. Správne a v súlade s existenciou. Staneme sa živými autentickými bytosťami.

Počas mojej cesty mi existencia predstavila aj pár „osvietených“, ktorí sa k tomuto stavu dopracovali, zrejme ako ilustráciu, že je moja cesta správna. Mnohí z nich sa skôr utiahli do izolovanej komunity a pomáhajú ďalším ľuďom – spirituálne – na ich ceste. Z reálneho života sa viac-menej odtrhli. Je to ich rozhodnutie, ich výber, ich zodpovednosť a určite pomohli veľkému počtu nešťastných a utrápených ľudí, ale... nemôžeme sa predsa všetci stať mníchmi. My predsa chceme žiť. Tento život! Naplno! So všetkými radosťami aj starosťami. Lebo každá minca má dve strany a vždy po dni príde noc, po zime leto, po šťastí nešťastie, po úspechu nejaký neúspech, to sú paradoxy života a musíme sa len naučiť ich prijímať, žiť ich, stať sa len ich pozorovateľom, svedkom a začať žiť naplno! Vtedy sa život stane jednou neprestávajúcou, neutíchajúcou riekou šťastia a blaženosti.

Aby sme si lepšie vedeli predstaviť tento pocit, vráťme sa ešte raz k tomu, čo vlastne „byť osvietený“ znamená. Čo taký človek cíti, čo robí, ako žije? Prečo sa k tomuto výrazu vraciam? Nie, nechcem po vás, aby ste boli „osvietenými“. Znie to nedosiahnuteľne a priam bláznivo. Chcem len, aby ste si uvedomovali. Aby ste vedome vnímali aspoň niektoré princípy života osvieteného človeka.

Osvietená osoba žije v úplne inej dimenzii ako ty. Ty máš akési vlastné hodnoty, ktoré si získal počas života buď výchovou (vnucovaním) rodičov, vzdelávaním (učením) tvojich učiteľov v škole, spoločnosťou a jej zásadami, konvenciami, morálkou, etikou a etiketou, náboženstvom, politikmi. Máš vytvorený celý hodnotový rebríček a neustále vlastne všetko hodnotíš. Toto môžem, toto nie je správne. Toto je dobré, ale tamto nie. Tento je milý, ale nudný, tamten zasa vtipný, ale zhýralý. Na svet sa vždy pozeráš cez závoj týchto hodnôt.

Osvietená osoba žije bez hodnôt, bez predpísanej morálky, bez kritérií. Žije bez ega, lebo všetky predpísané pravidlá vlastne prináležia egu. Osvietená osoba proste žije. Nemanipuluje svojím životom, len pláva po oblohe ako oblak. Nemá sa kam ponáhľať, nič ju nestresuje, má k dispozícií existenčný čas. Nič ju preto nenaháňa. Nič nepovažuje za dobré, nič nepovažuje za zlé. Pozná len život, nepozná žiadneho Boha, nepozná žiadneho politika, nemá idol. Reaguje podľa situácie, nesúdi. Koná zo svojho stredu, ty konáš z okraja, žiješ na falošnej periférii, ktorá sa stala najdôležitejšou. Zabil si svoju dušu a zachránil telo. Ale ona žije zo svojho stredu, preto nemá žiaden strach, svet vidí úplne inak, odrazu nikto neumiera, nemôže umierať to, čo patrí k celku, k existencii. Možno odíde telo, ale jeho vnútro pokračuje, je to energia, ktorá patrí k tomuto svetu, tvorí jednoliaty celok s existenciou a tá je večná, tak ako môže zomrieť?

Keď sa pozrieme na svoj život, čokoľvek robíme, je začarovaný kruh. Jedna triviálnosť vedie k druhej, sú stále navzájom prepojené. Bojíme sa obyčajného života, otáčame sa mu chrbtom, lebo v nás vzbudzuje depresiu. Potrebujeme robiť niečo „zmysluplné“. A tak dávame týmto – stále len triviálnym – veciam dôležitosť, akoby bez nich prestal svet existovať, musia mať nádych dôležitosti, pretože prostredníctvom nej živíme svoje ego.

Toho, kto pozná seba samého, netrápi, čo si myslia iní. Na rozdiel od toho, kto seba samého nepozná a celé jeho sebapoznanie spočíva v tom, čo si o ňom myslia iní. Čo si o ňom myslí vonkajší svet. Ale to nie je žiadne sebapoznanie, to je seba ignorácia, ktorú maskuje názormi iných ľudí. Celú našu identitu, celý sebaobraz tvoria iní. Ste odsúdení na život v neustálej úzkosti, pretože názory iných sa stále menia, sú ako počasie a navyše diametrálne sa od seba líšia. Ľudia, ktorí vás budú velebiť, vás zradia. Ľudia, ktorí vás rešpektujú, vami v hĺbke duše pohŕdajú. Ľudia, ktorí vás milujú, vás nenávidia. Pretože sú rozdelení, nie sú jedným celkom. Takže vo chvíli, keď vám pomôžu dostať sa na vrchol, sa táto ich „láskavá“ vlastnosť stane minulosťou a tá nenávisť začne pracovať na plné obrátky. Tí ľudia, ktorí vás vynesú na vrchol, spôsobia aj váš pád. Pripomína vám to niečo? Rozmýšľajte... Nestalo sa vám to v živote niekoľkokrát? Alebo neboli ste svedkom, ako sa to zakaždým deje politikom? Nie sú náhodou tí, ktorí im k výslniu dopomohli, aj tými, čo spôsobia ich pád?

Alebo – muž miluje ženu, ale druhá časť ju nenávidí. Možno to ukrýva. Každý chce ukryť druhú časť, no kým sa nepriblíži k osvieteniu, tá druhá časť je stále živá. A nie ste celok. Dve časti vás dobývajú, schizofrenicky. Keď milujúca časť zoslabne, čo sa vo väčšine prípadov stáva, skrytá, nenávidiaca časť zosilnie. A manželstvo vedie k rozvodu.

Čo sa stane ako prvé, ak tento návod použijete? Čaká vás sebapoznanie a nájdenie svojej integrity.

Čo sa udeje? Po prvý raz sa dve časti zjednotia. Jednota je potrebná, vtedy tá druhá strana prestane ustavične bojovať a všetky vaše problémy sa vytratia.

Keď ste jedným, dosiahnete jednotu. Keď ste rozpoltení, žijete vo svete. Ak dokážete byť nekonečne trpezliví, dosiahnete ju.

A tu je ďalšia vlastnosť. Trpezlivosť. Trvalo mi deväť mesiacov „hľadania“. Potom ďalšie tri mesiace synchronizácie mojej novej „duše“ s telom a mysľou. Zjednotenia. Celý jeden rok. Trpezlivosť bola vždy jednou z mojich najhorších vlastností. Vlastne v mojom prípade neexistovala. Všetko muselo byť hneď a okamžite. Inak to strácalo lesk a význam... Nič v mojom prípade nikdy nedozrelo do úplného konca. Tak skutočne. Až teraz... Jeden celý rok cesty hľadania. Cesty za pravdou. Cesty s miliónmi otáznikov... Prečo zasa? Čo robím zle? Prečo sa mi stále všetko opakuje? Kam smerujem? Prečo necítim nikdy v mojom vnútri naplnenie? Nenachádzam nikdy pokoj a aj keď som ho po prvý raz v živote našla, tak ho zasa necítil ten druhý, ten, kvôli komu sa to všetko spustilo. Čo sú to za cykly?

Viac ako jeden celý rok. Samota, trpezlivosť, izolácia, meditácie, žiaden sex.

K samote a jej významu sa ešte dostaneme. Teraz niečo k tomu sexu. Aby ste nemali nejakú mylnú predstavu, že len cestou celibátu ako nejakého odriekania, to docielite. Vôbec nie. Každý sme iný. Jedinečný. A každý v sebe nosíme inú vrstvu prachu. Možno bolo u mňa tých vrstiev „hnoja“ tak veľa, že vďaka spomínanému utrpeniu, ktoré moje srdce pociťovalo, si podvedomie (vtedy bolo vedomie ešte zatlačené v úzadí) samé vybralo túto cestu. Bolo to prirodzené. Nie nútené. Ale každý, ak sa priblíži aspoň trochu, pri svojej očiste, k svojmu stredu, bude určite najlepšie vedieť, čo má chuť robiť, ako a akým spôsobom svoju očistu zveľadiť do perfekcie. Takže moja cesta viedla samotou, kreatívnosťou, meditáciami a žiadnym sexuálnym vzťahom.

Nedá mi to nespomenúť, lebo tento fenomén a dôležitý pud nášho sveta sa niekam na toto obdobie skutočne vytratil, akoby mal ostať celý priestor a energia k dispozícii pre „niečo iné“.

Pritom v mojom prípade bol sex, ale nie ako sex – milovanie z lásky, vždy vnímaný ako najbožskejší dar na svete. Nikdy nie ako „hriech“. Takto nejako mu dala prívlastok táto spoločnosť. Akoby úplne zabudla na to, že z neho všetci pochádzame. Sex je život a niekto z neho urobil najväčší hriech. A my sa takto hlboko vo vnútri búrime proti životu. Keď sa napríklad dozvieme, že svätec žije v sexuálnom vzťahu, všetka jeho dobrá povesť je zrazu minulosťou... Je to smiešne.

Úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Pretancuj životom

Krátky príhovor

Úvod

1. Príprava