Helena Hardenová

Příliš mnoho vítězů

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Helena Hardenová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7923-4 (epub)

ISBN 978-80-243-7924-1 (mobi)

Tatínkovi.

A všem otcům, kteří milují a neopouštějí svoje děti.

Všechny osoby, hrady a zámky v tomto příběhu jsou zcela smyšlené. Naopak téměř všechny motocykly, automobily a jiné krásné stroje jsou velmi skutečné.

Ronov, neděle 22. května

Stojím a zírám na muže za volantem starého bledě modrého a velmi drahého automobilu značky Bugatti a přemýšlím, co dál. Muž sedí strnule jako vosková figurína nebo jako panák, kterého používají automobilky na crash testy. Jednu ruku má na volantu, zavalité tělo téměř naplňuje malou kabinu vozu a jeho oči lehce vystupují z důlků, jako by údiv nad něčím, co před chvílí viděl, stále přetrvával. Masitá brada se opírá o límec hnědé kožené bundy a jedna ruka je opřená o spodní část volantu. Vzduch je cítit spáleným benzinem, olejem, zvířeným prachem, zdusanou trávou a velmi lehce i vůní květin. Stojím a připadám si jako druhá figurína, ta, která utekla z muzea Madame Tussaud, a teď netuší, co si počít s nově nabytou svobodou.

Ale vraťme se na začátek…

Vídeň, pátek 6. května

Jmenuji se Polyxena Eusebie Frebonie Kristina Berková z Ronova a říkají mi Poly. Jsem vdaná, i když už si nemyslím, že tak šťastně, jak jsem o tom byla přesvědčena před šesti lety, když jsem stála před antickým pavilonem v parku zámku Ronov nad Bělou v šatech barvy slonové kosti, na krku náhrdelník po prababičce Žofii a v ruce bibli. Nevěsty z našeho rodu nevstupují do manželského života s kyticí v ruce, ale s rodinnou tři sta let starou malou biblí v kožené vazbě s kostěným křížem vykládaným malými rubíny. Občas mám pocit, že možná i pro to nebývá jejich manželský život vždy procházkou po růžových lístcích….

Ale právě teď nestojím v parku našeho zámku, ale sedím u okna bytu ve Vídni a koušu si spodní ret. Už víc jak dva měsíce v něm žiju sama, ačkoliv mě můj „zatím ještě manžel“ denně telefonicky a minimálně dvakrát týdně osobně přesvědčuje, že se chce vrátit domů a všechno urovnat.

Mám tohle město ráda, možná i proto, že něčím malinko připomíná mé rodné Brno. Dlouho tady žila moje maminka a já mám pocit, že je mi tu stále nablízku. Mám ve Vídni dobrou práci. Práci, která mě baví a, což je skoro stejně dobré, je slušně placená. Ne že bych se musela tak úplně spoléhat na to, kolik si vydělám, ale už z principu si myslím, že když vás chce zaměstnavatel ocenit, nemusí dlouze vymýšlet jak, peníze většinou postačí. Pracuju v malé galerii zaměřené na prodej starožitností a užitého umění. Sami nabízíme to, co se nám podaří objevit na aukcích nebo v soukromých sbírkách, anebo také, pokud je zákazník náročnější a patřičně movitý, hledáme po celém světě to, co si přeje. Já jsem jedna ze dvou nákupčích galerie, druhým je sám majitel, ale většinou nechává akvizice na mně. A jak z popisu mé práce vyplývá, dost cestuju a taky se často potkávám se zajímavými lidmi a jejich osudy.

Vídeň mám ráda. Žila tu prateta Francesca, které jsem trochu neuctivě říkala Fany a v jejím domě jsem měla vždycky pokoj k přespání a ochotné ucho k naslouchání. O výborném štrůdlu, který pekla její hospodyně, ani nemluvě. Ve Vídni je vždycky kam jít, za co utrácet peníze, kde se dobře najíst. A až donedávna jsem tu byla opravdu šťastná. Ale teď vím, že musím co nejdřív odjet.

A jako by mi nejmilejší muž mého života četl myšlenky, na display mého mobilu se objeví jeho jméno.

„Ahoj tati!“

„Nazdar Polynko, jak se máš? Jaké máte počasí? Tady to vypadá na déšť, ale pořád nic, jen se to sbírá. A bylo by deště potřeba, už skoro všechno kvete, příroda potřebuje sílu!“

„Tak tady prší už skoro od rána. A ve městě je déšť spíš k vzteku. Ach jo,“ zasnila jsem se, „doma musí být krásně!“

„To víš, že je. Tak co kdybys přijela? Už jsi tu od února nebyla. Neděje se něco? Něco v práci? Nebo s Lucasem?“

„V práci ne. Ale máš pravdu, přijet bych mohla. Vlastně můžu jet prakticky hned,“ vyhrkla jsem nedočkavě při představě, že mě můj muž už tři dny nenavštívil, a je tedy pravděpodobné, že jeho příchod mohu očekávat zítra nebo klidně i dnes.

„To by bylo skvělé, holčičko, moc rád tě uvidím. A víš, co bys mohla?“

„Copak, tati?“ zeptala jsem se trochu rezignovaně, protože podle nadšeného tatínkova tónu mi bylo jasné, že zase budu muset navštívit nějakou mírně obskurní adresu v garáži na předměstí, kde vyzvednu balíček v promaštěných novinách nebo staré igelitce. Nebo nedej bože víc než balík, hromadu čehosi v příšerně špinavé a těžké staré bedně.

Můj milovaný tatínek je totiž, mimo jiné, vášnivý milovník starých aut a motocyklů. A díly pro svoje miláčky shání, kde se dá. Na Ronově zabral obrovskou starou stáj pro koně a dvě stodoly, ačkoliv by Marcelka, správkyně našeho zámku, velmi ráda udělala ve stájích interaktivní výstavu strašidel pro děti a dospělé a ze stodoly druhou, lidovou restauraci. Jednu, tu menší stodolu by pak tatínkovi velkoryse propůjčila pro jeho záliby. Marcelka má na srdci blaho turistů a návštěvníků, kteří na Ronov přinášejí peníze za vstupné, za upomínkové předměty, za návštěvy restaurace a kavárny i stánku s cukrovinkami, a samozřejmě i tatínkovo blaho, to aby se nemusel o celý ten zámecký cirkus starat a měl dost času na svoje záliby. A že jich není málo a nejsou levné. Štěstí je, že Marcelka tatínka tajně miluje a pro prospěch Ronova pracuje opravdu s vervou. Neštěstí je, že tatínek je Marcelce vděčný jen občas a v podstatě nerad. A nikdy, ale opravdu nikdy by nedopustil, aby se jeho dvou a čtyřkoloví miláčkové museli tísnit v jedné prťavé stodole! Navíc jednou za rok tatínek svoji sbírku odtajní a návštěvníci „Ronovské přehlídky historických strojů“ si ji mohou prohlédnout (k Marcelčině značné nelibosti) zcela zdarma.

„Mohla by ses, miláčku, stavit u starého Sczoborského a něco mi u něj vyzvednout?“

„To bych asi mohla,“ řekla jsem trochu váhavě, protože díky své profesi celkem dobře vím, co je pan Sczoborský zač a čím se živí. „A tati, jsi si jistý, že s tím můžu přes hranice?“

„Ale tak… to určitě,“ pravil tatínek furiantsky, „a taky, kdo by tě kde stavěl, ne? Takovou hezkou a seriózní dámu!“

Ještě hodnou chvíli, poté co jsem se s tatínkem rozloučila, jsem seděla v křesle a dívala se skrz okenní tabulky pokryté dešťovými kapkami na ulici zmáčenou vytrvalým deštěm. Pak jsem si uvědomila, že se za dvě hodiny bude stmívat, a pokud nechci jet v noci, moc času mi nezbývá. Protože jedno jsem věděla docela určitě. Že pojedu hned.

Sbalila jsem si jen malý kufřík. V rámci svého povolání cestuju hodně, hotová jsem byla rychle. A stejně rychle jsem prošla byt – tři pokoje v řadě za sebou spojené velkými dveřmi a s okny do ulice, kuchyň a ložnici s okny do dvorního traktu. Do ložnice pro hosty jsem dveře neotvírala. Už docela dlouho v ní nikdo nespal a mně se poslední dobou pokaždé sevřelo srdce, když jsem si uvědomila, že původně měla být druhá ložnice pro děti. Které ovšem s Lucasem nemáme. Byt mám ve zvyku procházet pokaždé, když odjíždím, protože trpím obsesí a pálím ve velkém voňavé i nevoňavé svíčky. A nerada bych způsobila požár nebo třeba propálila kolečko do komody, kterou jsem, mimo jiné, zdědila po tetě Francesce.

Můj muž vášeň pro voňavé svíčky dost krotil, ačkoliv jinak s ním život nijak těžký nebyl. Vlastně, když na to tak pomyslím, zdál se mi docela snadný a… prostě pěkný.

Nejvíc se mi stýská po společných víkendových ránech, která jsme trávili línými snídaněmi. Lucas obyčejně udělal něco hodně zdravého, třeba tousty z celozrnného chleba, na ně plátek šunky a kolečko rajčete. Nebo sýr cottage s bylinkami.

Seděli jsme u kuchyňského stolu, do francouzského okna vedoucího na terasu se občas opíralo slunce, a pokud bylo venku teplo, otevřenými dveřmi bylo slyšet ptáky v korunách stromů. On někdy četl noviny, ale častěji zíral do tabletu, já zase do svého a navzájem jsme si předčítali korespondenci nebo zprávy, které nás zaujaly. Taková úplně obyčejná sobotní rána. V neděli jsme zas chodívali na brunch do hotelu U Zlatého kola kousek od našeho domu. Často jsme se tam potkávali s Braunerovými, on je právník a ona vede malou galerii moderního umění v centru města. Thomas byl Lucasův spolužák ze střední. Nebo s Pigottovými, Leonie je Francouzka, mluví německy s dost legračním přízvukem a já si myslím, že svého muže musí opravdu milovat, protože opustit Paříž pro ni asi nebylo vůbec jednoduché. A někdy přišel i můj vzdálený, ale o to milejší bratránek Karel, z rakouské větve, z níž pocházela babička Luisa, a s sebou přivedl nějakou blonďatou modelku, co zobala jako vrabeček a jako vrabeček také nepřetržitě štěbetala. No, pěkné to bylo. Už tam nechodím.

Vzala jsem za kliku dveří, které na svém mís tě byly už jistě víc než sto let. Zvoneček zaklinkal a vzápětí ho následoval zvuk bzučáku, který oznamoval, že do krámu vešel příchozí z ulice, to kdyby muž za pultem jemné zaklinkání zvonku přeslechl. Ačkoliv pan Sczoborský vypadal spíš než jako prohnaný kšeftař, kterým dozajista byl, mnohem více jako ospalý výr, pod hustým obočím a ospalým výrazem se skrýval bystrý mozek obchodníka, kterého jen tak něco a už vůbec jen tak někdo nevyvede z míry.

Dojem, že za pultem trůní trochu větší sova, podněcoval i oblek páně Sczoborského, respektive sako z látky pepř a sůl, už notně obnošené, ale stále fazonu držící. A taky nos. Menší, ale zahnutý jako ptačí zoban. A skoro bych se vsadila, že kdyby o to pan S stál, dokázal by hlavu otočit o 280 stupňů zrovna jako ta sova, totiž výr.

„Dobrý den, čím posloužím?“

„Dobrý den,“ odvětila jsem, „posílá mě tatínek. Prý…“

„Samozřejmě, samozřejmě, už to mám pro pana hraběte připravené. A myslím,“ trochu samolibě se usmál, „že bude nadšený!!!“

Nevím, zda starožitník tušil, že šlechtické tituly zakázal u nás už dávno tatíček Masaryk blahé paměti. Teta Fany von Blumencron, rozená Lužanská Gotte, tvrdila, že to proto, že byl první československý prezident nemanželský syn a o jeho pravém otci se povídalo ledacos. Třeba i to, že jeho otcem byl císař František Josef II. a že proto TGM všechnu šlechtu upřímně nenáviděl. Zeptala jsem se kdysi tatínka na jeho názor a ten pravil: „Co já vím, tak už to, že zboural Rakousko, předhodil nás tím napřed nacistům a pak bolševikům, nebylo z hlediska osudu střední Evropy a našeho národa vůbec, ale vůbec moudré. O pozemkové reformě z roku dvacet dva ani nemluvě, to byla prostě krádež a nikdo mi nevymluví, že ne. A co se jeho původu týče, tak, děvenko, dle římského práva je jenom matka jistá, ale tebe se to, drahá, netýká, protože ty jsi moje. Stačí se podívat do zrcadla. Nebo do jídelny na portrét praprababičky Polyxeny, to jsi celá ty. Nebo prateta Eusebie Frebonie, to je podoba skoro úplná.“ A s tím jsem se spokojila.

Méně nadšená jsem ale byla já, když jsem Sczoborského následovala skrze ne zcela čistý závěs do místnosti za krámem a on vylovil ze skříně černý igelitový pytel a v něm…

„Ne, nemusíte mi to ukazovat, pane Sczoborský, já asi tuším, co to bude!“

„Ale…“

„Necháme to v tom pytli. Radši. Je tam jedna nebo dvě?“

„Dvě,“ odvětil starožitník a cudně sklopil oči.

„Kristemarija, dvě! Ten táta je fakt neuveřitelnej!“

Muž svírající dlouhý předmět v černém pytli jemně pokrčil rameny a prohlásil: „Pan hrabě po nich pase už dlouho, bude mít velkou radost! Hlavně po…“

„Hm. Radost.“ skočila jsem mu do řeči. „Radost! Já mám taky radost. Velikou! Z kterého jsou roku? 1890?“

Odpovědí mi bylo jen pokrčení ramen.

„Mladší?!?“

„Jen o tři roky. Totiž… jedna. Ta druhá o deset.“

„Já…“ nadechla jsem se, ale ani víc kyslíku mě neuklidnilo.

„Jen malá poznámka, madam. U nás v Rakousku je ta hranice rok 1870. Osmnáct set devadesát platí pro Čechy.“

„Tak teď jste mě opravdu uklidnil,“ řekla jsem se vším sarkasmem, kterého jsem byla schopná.

„Pan hrabě bude mít radost! Taková krása!“

„Ano, já vím, velikou radost. To už jste říkal, teda já jsem říkala. Ach jo. A až mě zavřou! To se tatínek teprve pobaví!“ prohlásila jsem s gustem.

„Ale co by zavírali. Nikdo vás stavět nebude, takovou milou a krásnou dámu.“

Blesklo mi hlavou, že ti dva, totiž pan hrabě alias tatínek a pan starožitník alias cokoliv vás napadne, jsou na mě zřejmě domluvení.

„A potom,“ prohlásil úplně klidně, „i kdyby náhodou… vždyť vy vůbec nevíte, co vezete? Přece. No ne?!?“

„Jak nevím?“

„Přece pan hrabě, totiž váš ctěný pan otec, vás požádal, abyste mu to… totiž ty věci... prostě přivezla. Domů, že.“

„Dobře, tomu rozumím,“ prohlásila jsem. „Ale odkud?!? Od vás?“ zeptala jsem se a sarkasmus v hlase jsem opravdu neskrývala.

„Jistě že ne ode mne,“ pravil důstojně starožitník a přiklopil soví víčka. „To je přece dědictví po madam von Blumencron. Tudíž v podstatě stále v majetku vaší rodiny. Jen ho prostě přemisťujete jaksi… v rámci…“

„Hm,“ odfoukla jsem si, „v rámci monarchie, viďte. A dědictví po tetě Fany. Jasně, ale kde by ta vzala… tohle!“ pobouřeně jsem ukázala na černý balík.

„V takovém velkém domě jistě bylo mnoho věcí. Vy jste byla přece dědičkou většiny věcí movitých i nemovitých a…“

„Vy máte ale informace!“ řekla jsem a v duchu přemýšlela, kde všude má na pohled nenápadný mužíček přátele a špehy.

„Mám své zdroje,“ řekl skromně.

„Ale v dědictví o žádných takových…“ šťouchla jsem štítivě do balíku, který starožitník mezitím položil na poškrábaný stůl, „věcech řeč nebyla. Připadá vám to snad jako porcelán? Nebo portrét praprababičky Žofie? Nebo pár francouzských krbových svícnů? Nebo hodiny? Nebo…?“

„Jsem přesvědčen,“ pravil mužík trochu koženě, „že byste to, kdyby bylo potřeba, nějak hezky vysvětlila. Ale ono to potřeba nebude. Madam, kdybyste dovolila, potřeboval bych si ještě něco vyřídit…“

„Už jsem skoro na odchodu,“ broukla jsem.

„Ovšem kdybyste se chtěla přece jen trochu porozhlédnout… třeba by vás mohlo něco zaujmout. Buď pro vaši potřebu, nebo pro potřeby galerie…“

„Příště, pane Sczoborský, příště. Teď už raději pojedu a budu se snažit zapomenout, co vlastně vezu.“

„Vezmete si to jen tak do ruky, madam, nebo máte futrál?“

„Obal nemám,“ zavrčela jsem, „a bohužel nemám ani trochu zdravého rozumu! Že já jsem tatimu slíbila, že mu u vás něco vyzvednu?!? Mohlo by mít jasné, co to asi tak bude! Výfuk na motorku? To těžko!!!“

„Ale tvarově, madam, to není tak docela mimo,“ podotkl mužík a zadíval se na černý podlouhlý balík. „A kdybyste dovolila, pomohu vám do auta. Zas úplně lehké to není…“

Jela jsem podvečerní krajinou a přemýšlela o tom, jak si uspořádám život, který se mi jevil rozsypaný na desítky kousků. Ještě onehdy spokojená manželka, oceňovaná zaměstnankyně a oblíbená kamarádka… a teď jsem si připadala jako suchý list ve větru, který vůbec netuší, kam ho vítr zavane. A zda ten vichr vůbec zvládne a nerozpadne se. Přemýšlela jsem o tom, jak se mohlo stát, že jsem svůj život spojila s jediným mužem tak, že bez něj mi připadá k zbláznění prázdný. Jistě, napřed jsem měla vztek, pak jsem cítila hlavně lítost, ale nakonec nastoupila zoufalá prázdnota. A já netušila, jak a čím a zda vůbec ji budu schopná naplnit a hlavně přežít.

Minula jsem Mikulov, projela okrajem Brna, ve kterém jsem do svých čtrnácti let žila, a pak za necelou hodinu jsem projížděla okolo brány Ronova. Vypadal jako vždycky, trochu nesourodá směsice budov a stylů, které s sebou nesla doba a momentální finanční možnosti rodiny. Celkem dvakrát jsme o panství přišli, poprvé v letech 1526 až 1625. Čeňkovi Berkovi, řečenému Krátký, se nepodařilo vyplatit hrad ze zástavy, kam ho uvrhl jeho otec Čeněk Jan Vladislav, řečený Zlatý, jenž byl nadšeným příznivcem alchymie. A to byl drahý koníček, který místo zlata, kamene mudrců a nápoje věčné mladosti přinesl málem Berkům z Ronova zkázu a zapomnění, tak jako se to stalo jiným rodinám v té době, která přála víře ve schopnosti mužů s křivulemi vyrobit cenný kov. Ale v roce 1625 jsme Ronov i celé panství opět vlastnili. Podle dochovaných dokumentů šlo o odkup konfiskovaného majetku po evangelících, pánech z Trestného a Dolní Hory. Naši totiž stáli na katolické straně. Ráda bych řekla, že se v ronovské rodině nikdy nevyskytovali lidé, kteří by využili situace ve svůj prospěch, ale to s dobrým svědomím opravdu nemůžu.

Jsme rodina jako každá jiná, někdo je slušný a často o majetek přijde, někdo jiný se zase postará o to, aby rodina zbohatla. A proti válkám a dramatickým změnám politické situace nejsme imunní nikdo. Někdo vždycky stojí na straně poražených a někdo je vítěz. Alespoň na nějakou dobu. V letech 1948 až 1994 nám zámek samozřejmě taky patřit nemohl. Tatínek s pomocí právníků větší část majetku dostal zpátky v září 1994. A tak, když mi bylo čtrnáct, stěhovali jsme se k mé převeliké nelibosti na Ronov. Pro děvče z města, bydleli jsme v centru na Jaselské, to byl docela šok. Zámek byl úplně holý, studený a máloco v něm připomínalo bývalou slávu. Ale tatínek byl v sedmém nebi. Po roce dojíždění na gymnázium jsem si vydupala, že budeme přes týden bydlet zase v Brně. Takže se mnou v našem starém bytě, který jsme naštěstí nepronajali, přes týden bydlela maminka a na víkendy jsme dojížděly na Ronov, kde tatínek zpočátku obýval dvě místnosti v patře Nového zámku, v původním bytě správce. Což v praxi znamenalo, že žádný správce na Ronově nebyl. Tatínkovi to v prvních letech nevadilo, do práce na hospodářství se vrhal s nadšením a na motorky sedal prach.

Pak si ale maminka prosadila, že budeme žít na Pouchni, čemsi mezi loveckým zámečkem a velkou hájovnou. Poucheň totiž byla v mnohem lepším stavu než Ronov a hlavně, dům měl rozumné rozměry. Bohužel, než byly ukončené úpravy domu, hlavně se musely vybudovat koupelny a moderní kuchyně, a než jsme se mohli přestěhovat z Nového zámku na Poucheň, maminka zemřela. Bylo mi devatenáct let. Maminka byla sice rozená Lužanská-Gotte, ale pocházela ze zchudlé větve, které už od dvacátých let minulého století vypomáhali, často ne s velkým nadšením, rakouští příbuzní. Naštěstí si maminku oblíbila teta Fany, totiž již několik let ovdovělá Francesca von Blumencron, a maminka díky tomu vystudovala střední i vysokou školu ve Vídni. S tatínkem se seznámila až ve čtyřiceti letech. Proto že se o ni teta Fany v mládí postarala, brala maminka jako samozřejmost, že se na oplátku bude o svoji milou tetu až do smrti starat, nevdá se a zestárne bezdětná v Rakousku.

Ale osud a můj tatínek si mysleli něco jiného… Mobiliář Ronova nad Bělou byl samozřejmě z větší části pryč, platinové desky, které podnikavý strýc Vladimír spolu s mým dědečkem nechali v roce 1938 zazdít pod okenní parapety v Bílé a Modré ložnici a ve Žlutém salonku, sebralo STB už v roce 1951, samozřejmě na udání, a strýc tehdy jen se štěstím vyfasoval tři roky vězení za ohrožení devizové politiky státu. Nic nepomohlo, že se hájil, že jako inženýr metalurg a stavitel pecí pro různé účely využil svých znalostí a část rodového majetku ukryl před Němci. Nebylo to nic patné. Co nepobrali nacisté, vzali komunisté, a tak to v té době bylo v celé východní Evropě.

Naštěstí je Ronovské panství plné lesů, a ačkoliv se nás podstatně dotkla reforma (tatínek říká krádež) v roce 1922, přece jen dost pozemků zbylo a táta je kupodivu vystudovaný lesní inženýr. Zřejmě příjmení Berka neznělo dost nóbl a tatínkovi se tím pádem podařilo absolvovat vysokou školu. V době jeho nástupu na vysokou začalo mírné oteplování politické situace a je možné, že režim chtěl ukázat, že se nějakého malého mladého šlechtice nebojí...

Tatínek se na Ronově narodil, ale protože je ročník 1945, vlastně znal zámek jen z vyprávění svojí maminky, protože jeho otce Rudolfa v roce 1953 ranila mrtvice a zemřel. Vždycky říkal, že jedna z jeho prvních vzpomínek je strýc Vladimír, který stojí u stolu ve velké knihovně na Ronově a podává malému synovci pomeranč. Vladimír se nikdy neoženil, po návratu z vězení se snažil malému Čeňkovi nahradit otce, a protože měl velmi blízko k technice a konstrukci, ovlivnil tatínkův život směrem ke všemu, co je kovové, hýbe se to a leje se do toho benzin.

Za dlouhou kamennou zdí, která celý Ronov nad Bělou obklopuje, jsem odbočila vlevo, vyjela do kopečka a pak už se cesta skláněla do mírného údolí. Tam, trochu stranou od státní silnice, stojí tatínkova hájovna, vlastně lovecký zámeček Poucheň. Táta tady tráví víc času než na Ronově, kde sezona začíná dubnem a končí před Vánoci. A díky agilitě naší Marcelky po zámku i po dvoře pořád někdo courá. A z toho se tatínek místy těší, ale častěji rozčiluje, takže se už před časem definitivně stáhl do Pouchně, tak jak po tom vždycky toužila maminka. Navíc ho podezírám, že si velmi libuje, když na otázku, kde žije, může odpovídat „v Pouchni přece“ a pak si vychutnává nechápavé pohledy tazatelů.

Tatínek je muž, jak se patří, milovník života a všech jeho krás. Po maminčině smrti se už neoženil ani mi nepřivedl domů nějakou oficiální macechu, ale nepochybuju o tom, že nedostatkem ženské přízně nestrádá. Rád jí, rád pije, miluje stroje, miluje les. Dokáže opravit, na co si vzpomenete, v dílně má dokonce dva malé soustruhy, frézu a stojanovou vrtačku a je na tyhle svoje dovednosti nesmírně pyšný. I po sedmdesátce jezdí na motorce, o přízeň dámské populace nemá nouzi a moc rád se směje. Také nesmírně rád vypráví často až velmi neuvěřitelné a velmi vtipné historky. A hlavně je vášnivý sběratel. Sběratel automobilů, motocyklů, parních strojů, zbraní, knih, a kdyby bylo na zámku jen o trochu víc místa, tatínek by měl určitě několik letadel. Takhle se musí spokojit pouze s motorem z messerschmittu 190 a dvěma dřevěnými vrtulemi z… už nevím jakých létajících strojů.

Fakt je, že za tuhle úchylku táta zase až tak moc nemůže, většina našich předků něco sbírala. Například pradědeček Čeněk Jan měl kunstkomoru proslavenou po celém Rakousku-Uhersku, strýček Vincent Klement byl automobilový závodník a svojí zálibou Ronov téměř zruinoval. Když v roce 1937 při závodu do vrchu v rakouských Alpách zemřel, nastoupil na místo hlavy rodu dědeček Rudolf, který byl druhorozený, a proto s vedením panství nepočítal. Vystudoval stavební fakultu a tatínek tvrdí, že nebyl moc rád, když se musel vrátit z Jižní Ameriky, kde pracoval pro americkou stavební společnost, a začít se starat o rodinný majetek.

„Tak já už tě, Polynko, nebudu trápit, a až si zas budu chtít koupit nějakou břízu, tak si pro ni pojedu sám, jo?“

„To snad raději ani ne, tati. Co kdyby sis pros tě už žádnou nekupoval? Oni taky nejsou zadarmo, viď? A minule jsi říkal, že budeš potřebovat peníze na dovybavení pily?“

„Ale tak zase, jedna puštička…“

„Dvě, tati, dvě. A nechtěj, abychom se šli kouknout do skříně, kolik jich tam zase přibylo. Vlastně skříně… nepřibyla ti taky,“ rozhlédla jsem se oko lo sebe, „náhodou i skříň? Nebo dokonce dvě? Tati, tady u té zdi bylo přece víc místa? A vůbec, neměl bys tady tohle všechno,“ máchla jsem rukou okolo sebe, „mít v trezoru?!? Nebo v něčem takovým?“

„Tahle místnost je úplně bezpečná, Polynko. Na oknech jsou okenice a mříže, a ty mříže jsou barokní, takže když přestály selské bouře, tak…“

„Na Ronově, totiž na Pouchni, byly selské bouře?“ skočila jsem drahému tatínkovi do řeči. „To jsem nevěděla.“

„Nebyly, ale být mohly, naši předkové byli prozíraví a počítali s kdečím... na sousedním panství, u Haugwitzů, bouře byly. A ne jednou. Ale to bylo nejspíš špatnou správou. Takže my máme sbírku zabezpečenou dobře, to se neboj!“

„Tati, já nemyslím sbírku. Já myslím tady na těch sto padesát kvérů, co máš všude kolem. Vždyť z většiny se dá střílet, ne?“

„Kdepak sto padesát, jen osmdesát sedm, to tiž vlastně devět,“ prohlásil cudně tatínek, „a urči tě z většiny vystřelíš tak jednou. Já kdybych měl víc času, tak je jednu po druhé pořádně rozeberu, poopravím, co půjde, to víš, čistit to nestačí…“ Tatínek se na mě podíval a můj pohoršený výraz se mu asi příliš nelíbil, protože už stručně dodal: „Jsou to prostě sbírkové kusy, to snad víš. Se střelbou se počítá pouze v mimořádných případech. A náboje mám jinde. Ty mám zavřené!“

„Hm,“ zabručela jsem a bezmyšlenkovitě vytáhla šuple dlouhé komody stojící uprostřed místnosti. Uvnitř to výhružně zahrkalo, jak se spousta kovových nábojnic sunula tam a zase zpět. „Jasně! Zavřené, zabezpečené. Tati, ty prostě…“ nadechovala jsem se k delšímu proslovu, ale marně.

„Polynko, už jak jsi přijela, se tě chci zeptat, co je s tebou? Stalo se něco s Lucasem?“ řekl najednou táta úplně jiným hlasem a já cítila, že to není jenom pokus, jak odvést pozornost od tématu, o kterém se mu tak úplně nechtělo mluvit, ale že má o mne opravdovou starost.

A ve mně najednou něco povolilo, sesunula jsem se na nejbližší židli a bez přemýšlení jsem vyhrkla:

„Rozešli jsme se. On má dítě. Totiž dvě děti.“

Tatínek nakrabatil čelo, opřel se o stůl, povzdechl si a řekl: „A tak dítě není tělesná vada. Já vím, že vy spolu…“

„O to nejde, tati, o to fakt nejde. Problém je v tom, že to první se narodilo tři měsíce po naší svatbě.“

„No… i takové věci se stávají, Polynko. Snad se to dá tak nějak pochopit,“ snažil se táta uplatnit mužskou solidaritu, i když vím, že Lucase nikdy doopravdy rád neměl.

„To možná jo,“ prohlásila jsem unaveně, „ale ten mladší, je to chlapeček, tak ten má tři roky.“

„Miláčku, to je mi moc líto. Pojď za mnou,“ řekl tatínek, objal mě a hladil po vlasech, jako bych pořád byla malá holka. A já si tak v tom okamžiku opravdu připadla. Malá a zároveň hrozně stará. Rozhodně starší než necelých sedmatřicet let…

„Potkala jsem je před třemi měsíci náhodou v parku. Ten chlapeček je Lucasovi ohromně podobný, vlastně proto jsem si jich všimla. Sedla jsem si na lavičku, sice byla zima, ale sluníčko svítilo a na kraji parku prodávali horký čaj. Tak jsem si tam s tím kelímkem sedla a mhouřila oči do slunce. A…“

„Já tě poslouchám.“

„Já vím, tati. Ale nevím, jestli ti to chci vyprávět.“

„Ale jenom mi to řekni, uleví se ti. Tvoje maminka už tu není a komu bys to měla říct?“

„Prostě takový malý šikovný blonďáček si tam cosi kutil u kašny, byla vypuštěná, on capal po okraji a povídal si pro sebe. Byl tak roztomilý... pak seskočil z té kašny a přiběhl ke mně…“ zadrhl se mi hlas, „on byl tak hezký a podobný Lukasovi… Jako jeho fotky z dětství. Často si je prohlížím. A pak si pro něj přišla nějaká žena. Podívala se na mě, najednou sebou trhla a rychle ho vzala do náruče. Napadlo mě v tom okamžiku, že se na mě kouká, jako bych jí ho snad chtěla ukrást. Pak šla rychle k lavičce, tam byla holčička s batůžkem a cosi v něm krámovala. A ta paní najednou začala chvatně balit věci. Prostě jako by chtěla být co nejrychleji pryč.“

Táta pokyvoval hlavou, čelo měl samou vrásku. A já si přehrávala v hlavě dál ten pitomý film. Jak mi ta situace přišla divná. Něco jako by viselo ve vzduchu, jako by se někde v pozadí něco podivně trhalo, něco jako starý zteřelý a dlouho zaprášený závěs. Asi to byly iluze, ve kterých jsem dlouho žila. Ale já se nechtěla probudit, a tak jsem si řekla, ale co, to se stává, kdoví co se té ženě na mně nezdálo, a upila jsem z kelímku horký čaj, přimhouřila oči do slunce, které bylo zubaté, únorové, ale bylo to slunce. A pak jsem uslyšela hlas. Hlas muže, který dobře znám, jak cosi volá na tu rodinku na lavičce, a chlapeček se vytrhl mamince, běžel k muži, který si dřepl na zem a čekal, až mu dítě skočí do náruče. Ten muž byl Lucas. A já seděla, kelímek s čajem drtila v dlani a v tu chvíli jsem ani nevnímala, jak mi horká tekutina stéká mezi prsty na klín, pak na zem a tam se v malé loužičce vsakuje do písku. A to byl konec mého manželství.

Dál už to bylo jenom… hořké. Utekla jsem z parku, k nám domů to bylo pár minut cesty. Jen jsem si sedla v kuchyni ke stolu, přišel Lucas a jakoby nic povídá: „Jak to, že jsi doma? Já myslel, že budeš v Itálii až do pátku?“

„Jo, to jsem pochopila.“

Stál uprostřed kuchyně, vysoký, tmavě plavé husté vlasy, obličej opálený z naší dovolené na Lanzarote ani ne před měsícem, a já viděla, že si je jistý, že i tuhle situaci nějak zvládne jako spoustu jiných potíží, které už v životě vyřešil. Jako bych byla jen poměrně důležitý zaměstnanec v jeho firmě, který chce odejít, a tak je nutno slíbit mu lepší plat a větší služební auto. Jako bych byla jen zásuvka v jeho stole, která nejde dovřít, ale stačí zavolat truhláře a všechno se spraví, jako bych byla jenom… jenom jeho žena. A tak jsem prohlásila:

„Sbal si věci a jdi. Hned prosím.“

„To nemůžeš myslet vážně?“

„Můžu,“ řekla jsem, „A nebo si je nebal. Je mi to jedno. Prostě mi zmiz z očí.“

„Polyxeno!“

„Tak půjdu já, já na tomhle bytu nelpím,“ řekla jsem a dodala: „Koneckonců patří mi celý dům, takže mi můžeš platit nájem. Ale byt je pro tvoji rodinu trochu malý, takže se přece jen raději odstěhuj někam jinam.“

„Ty jsi moje rodina!“

„Kecy! Nech si ty kecy! Viděla jsem toho chlapečka. I holčičku a tu… ženu. Proč jsi se mnou zůstával, když jsi chtěl mít děti? Říkal jsi, že to nevadí, že počkáme, že…“ začínala jsem nabírat do pláče.

„Já jsem nechtěl mít děti. To Rosa chtěla,“ odvětil a poprvé se mi zdálo, že je trochu v rozpacích.

„Rosa chtěla,“ řekla jsem trpce. „No jasně, ženský přece chtějí mít děti. Ale proč sis proboha bral mě?!?“

„Protože tě mám rád.“

„Jo? Nepovídej!! To si vykládej svýmu právníkovi!!!“ zaječela jsem. „Ten ti to možná bude chtít věřit. A to všichni okolo mě vědí, že žiješ s jinou ženskou a máš s ní děti?!? Jenom já ne?!?“

„Všichni ne,“ natáhl ke mně prosebně ruku.

„Jdi do hajzlu,“ otřásla jsem se odporem. „Jasně, všichni ne, jenom někteří. Běž, Lucasi. Běž a už se nevracej.“

A on šel, jenomže se vrátil a vracel se týden co týden a naše hádky neměly konce. Já mu vyčetla, že si mě vzal kvůli rodině a vlivu, který stále má.

A taky proto, že mít za ženu hraběnku zní tak dobře… A vyčítala jsem mu ještě spoustu jiných věcí. Až jsem se celá zalykala vztekem a smutkem. Ale k ničemu to stejně nevedlo.

Table of Contents

Ronov, neděle 22. května

Vídeň, pátek 6. května