Inna Rottová

Případ andělské košile

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Inna Rottová 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7925-8 (epub)

ISBN 978-80-243-7926-5 (mobi)

Tento příběh je plodem autorčiny fantazie. Pokud se někomu některé postavy a události zdají povědomé, je to podobnost čistě náhodná.

1

Vyšla jsem z vilky, v níž sídlila soukromá detektivní kancelář patřící mému zeťovi. Oslepilo mě nízké podvečerní únorové slunce.

Najednou jsem do někoho prudce narazila.

„Promiňte,“ omluvila jsem se nějaké mladé ženě.

Byla asi tak ve věku mé dcery. Mé Hance bylo letos dvaapadesát. V době, kdy mi bylo stejně jako jí, se o padesátiletých ženách neříkalo, že jsou mladé. Jak se všechno mění…

„Nic se neděje,“ reagovala žena.

Udělala krok v protějším směru. Najednou se ke mně otočila.

„Paní, znáte to tady?“ zeptala se. Zastavila jsem se a poctivě přiznala:

„Moc ne.“

„A nevíte náhodou, kde je tu číslo sedm?“

Bylo to číslo, kde sídlila naše detektivní kancelář.

„Náhodou vím. Odsud je to asi dvacet kroků.“ Žena pořád stála na místě. Váhala.

Rozhodla jsem se, že jí pomůžu:

„Hledáte něco konkrétního?“ Podívala se na mne ostýchavě.

„Měla by tam být bezpečnostní agentura.“

„Myslíte, soukromá detektivní kancelář?“ upřesnila jsem.

Chystala jsem se jí vysvětlit, že zajištění bezpečnosti nemá Petrova kancelář v popisu poskytovaných služeb.

„Vy to tam znáte?“ pochopila žena.

Nestihla jsem se zabrzdit a otázka ze mě vypadla jaksi mimovolně: „Smím vědět, za kým tam jdete?“

Místo aby mě odpálkovala ve smyslu, co je vám do toho, žena mi odpověděla jednou nejistou slabikou:

„No…“

„Jestli to ovšem není tajemství,“ dodala jsem.

„No…“ opakovala.

Byla v rozpacích. Nehrnula se do toho, aby se neznámé starší ženě svěřila s problémem, který ji nutí hledat služby soukromých detektivů. Neznámé ženě na prázdné ulici v tiché vilové čtvrti.

Bylo by hloupé a navýsost neslušné, přímo bezohledné, kdybych se teď obrátila a odešla.

„Znám majitele detektivní kanceláře,“ vysvětlila jsem jí svou zvědavost.

V duchu jsem si vynadala. Proč se zase angažuji, když jsem před chvílí Petrovi dala na stůl průkaz soukromého detektiva. Je to taková kartička, na níž jsou drobně, téměř nečitelně vypsány prosby o pomoc a žádost o podporu a která neměla skoro žádnou pravomoc.

Žena mi okamžitě uvěřila. Dokonce se zdálo, že z toho má radost.

„Doporučili mi nějakou paní Brodskou,“ koukla na mě tázavě.

Teď bylo na mně všechno napravit. Klidně bych se mohla zapřít. Nějaká Brodská? Promiňte, tu neznám. Nebo bych jí mohla říct, že ta doktorka Brodská už v kanceláři nepracuje. A byla by to pravda. Už před několika lety jsem přece prohlásila, že končím. Že se pátrání účastním naposled. Definitivně. Těch definitivních naposled jsem za posledních několik let hlásila několikrát do roka. Právě dneska jsem svůj stařičký počítač – žádný laptop, ale velkou bednu – který sice byl pomalý, ale ani jednou mě nezradil a nepřekvapil žádnými nevysvětlitelnými technickými rozmary, uložila do velké krabice. Kolega Václav Lom, poslední z pracovníků naší kanceláře, ho pak někam odveze.

Bývalý policista Vašek Lom už zůstal v kanceláři jako jediný. Oba dva detektivové, kteří dvacet let pracovali pro mého zetě Petra Jánského, zlákaly větší agentury s většími platy a významnějšími případy.

Jenže teď, místo abych pokračovala v cestě ke stanici metra, upřesňovala jsem:

„Hledáte doktorku Janu Brodskou?“ zdůraznila jsem titul.

„Ano,“ přikývla žena.

„Tak to jsem já.“

„Vy?“

Nedůvěřivě si mě prohlídla.

Chápala jsem ji. V jejích představách ženská coby zdatný soukromý detektiv má vypadat jinak. Když už ne ramenatá sportovkyně v úzkých kalhotách zastrčených do kozaček ve tvaru bagančat, tak aspoň podstatně mladší. Rozhodně ne jako hubená tmavovlasá postarší paní ve vypasovaném flaušovém béžovém plášti s širokým kožešinovým límcem, který už dávno vyšel z módy. Ten flaušový plášť. Teď se nosily prošívané bundy z umělé hmoty. Jednu takovou bundu jsem si nedávno koupila. Visela v mém šatníku, ale necítila jsem se v ní dobře. Holt po sedmdesátce už člověk, zvlášť ženská, těžko změní svůj styl.

„Pojďte, povíte mi, jak vám můžu pomoct.“

Otočila jsem se o sto osmdesát stupňů zpátky k vile. Žena ale nerozhodně přešlapovala na místě.

Ohlédla jsem se po ní.

Vypadala, že si to rozmyslela. Tím líp. Přesto jsem chtěla vědět:

„Kdo vám mě doporučil?“

Předpokládala jsem, že jí tím ulehčím rozhodování. Když to bude někdo z bývalých kolegů mého přítele nebožtíka Ladislava, odmítnu ji. Nechci, aby mi ho zase někdo připomínal. Abych zase poslouchala, jaký to byl charismatický a kultivovaný muž a vynikající tlumočník a překladatel.

„Doporučila mi vás bývalá kolegyně z orchestru.“

„Aha,“ usmála jsem se.

Asi to byla ta, co odmítla přijmout milion, který jí odkázala paní ze Švýcarska. Kvůli tomu případu jsem musela překonat svůj odpor k cestování a odjet do Švýcar.

„Vy jste taky houslistka?“ usoudila jsem.

„Ne, violistka,“ řekla žena a poučila mě: „Je to nástroj podobný houslím, ale je větší a má…“

„Vím, co je viola,“ ujistila jsem ji s úsměvem.

„Promiňte.“

Pochopila, že nepatřím k těm, kteří, ač se považují za kulturní a vzdělané, nevědí, jak vypadá viola.

„Ale už nehraji,“ dodala žena.

Koukla jsem na ni pozorně. Uvědomila jsem si, že je přece jen starší než má Hanka. Asi je blíž k šedesátce.

Do kolika může ženská profesionálně hrát?

Sólistka má být mladá. Kdo by se rád díval na starou virtuózku? A co v orchestru? Na rozdíl od staršího muzikanta, jehož šediny nebo i pleš na pódiu nikomu nevadí, na starou ženskou jaksi není lákavý pohled, i kdyby hrála geniálně. Nevyhodí ji přímo, jen jí čím dál míň budou nabízet hraní, až ji přestanou zvát úplně. Nakonec, u nás je přebytek výborných mladých muzikantů, kteří ochotně a bez zdravotních potíží můžou absolvovat i několikaměsíční namáhavá turné, přizpůsobovat se rozmarům počasí, pořadatelů a dirigentů.

„Učíte v hudební škole?“ uhádla jsem obvyklý osud starších muzikantů.

„Ano. Mám půl úvazku,“ informovala mě. Nevím proč. Snad aby mě upozornila, že i o místa v hudebních školách je velký zájem.

To by pro začátek stačilo.

Teď jsem potřebovala vědět, o co jí jde.

„Jde taky o zděděné peníze, které nechcete přijmout?“ Nechtěla jsem to zlehčovat, ale jen upozornit, že vyšetřování může stát víc než celá zděděná částka. Pokud ovšem nejde o miliony.

„Ne. Jde o smrt mého muže.“ Vyvalila jsem na ni oči.

Polkla jsem naprázdno. Místo abych ženě trochu zalhala, že mordy nevyšetřuji, navrhla jsem, aby mě následovala do kanceláře. Napadlo mě totiž, že by to mohl být případ pro našeho detektiva Vaška Loma nebo i rovnou pro Petra. V současné finanční situaci si můj zeť a šéf nemůže dovolit odmítat žádné kšefty. Mám přece zájem, aby Petr rodinu uživil. Aby se moje dcera a vnučka měly dobře.

„Tak pojďte,“ vyzvala jsem ženu. Konečně mě následovala.

2

Zavedla jsem ji do svého kumbálku, kterému se vznešeně říkalo pracovna.

Nabídla jsem jí židli s mírně odřeným čalouněním vtisknutou mezi zdí a stolem, na kterém ještě ráno trůnil monitor s připojenou velkou klávesnicí.

Z šuplíku jsem vytáhla předpotopní diktafon.

„Smím nahrávat?“ zeptala jsem se paní.

„Klidně,“ přikývla.

Přes opěradlo židle pověsila kabelku.

„Promiňte, nepředstavila jste se mi,“ připomněla jsem jí. Spustila jako na úřadě:

„Jmenuji se Helena Schulzová a jde o smrt mého muže, inženýra Otakara Schulze. Proč nenahráváte?“ všimla si, že jsem diktafon nezapnula.

Zapnula jsem ho.

Paní Schulzová opakovala větu.

„Umřel v nemocnici, několik dní po těžké operaci.“ Okamžitě se mi vybavily zprávy o nemocničních vraždách a úmrtích kvůli chybným zákrokům. V poslední době je televize chrlila na diváky skoro každý týden.

„Policie to vyšetřovala,“ předběhla mou otázku paní Schulzová, „a manželovu smrt kvalifikovala jako nešťastnou náhodu.“

„A lékaři?“ zeptala jsem se opatrně. V duchu jsem se přece jen chystala paní Schulzové vysvětlit, že případy jakkoliv spojené se zdravotnictvím nemůže kancelář řešit.

„V podstatě s tím neměli nic společného,“ řekla.

„Promiňte, nerozumím.“

„Nebyla to chyba lékařů nebo personálu. Spíš střihu,“ vysvětlila. V hlase se neozval ani stín ironie.

„Jakého střihu?“

„Střihu nemocniční košile.“ Koukla jsem na ni ostražitě. Nepřivedla jsem do kumbálku cvoka?

„Říká se jim andělské,“ pokračovala paní Schulzová.

„Navlíkají se zepředu a na zádech se zavazují.“

„Aha. To znám,“ potvrdila jsem „Přesto nechápu…“

„Podle policie se můj muž uškrtil náhodou.“

„V košili?“ vrtěla jsem hlavou.

„Ano. Krk mu údajně stáhl ten výstřih.“

V tu ránu jsem to už věděla. Zažila jsem to sama. Vybavilo se mi, jak mě po operaci lokte do takové košile navlíkli. V noci jsem se občas probudila, protože mě něco škrtilo. Objevila jsem, že když se opřu nohama o spodek košile vzadu, přední část se posune nahoru až ke krku a tlačí na něj. Když jsem si na to postěžovala sestřičce, odbyla mě, že zatím to nikomu nevadilo.

„Prý to byla náhoda,“ opakovala paní Schulzová.

„A vám se to nezdá?“

Podívala se na mě nešťastně.

„Nejen mně. A všichni podezírají mne.“

„Že jste…“

„… manžela zabila.“

„Jak?“ zmohla jsem se na krátkou otázku.

„Že jsem schválně zatáhla za tkaničky.“ Zmlkla. Mlčela jsem taky.

Pauza trvala několik sekund.

„Proč?“ zeptala jsem se, jen abych přerušila to mlčení.

„Prý jsem měla motiv,“ odpověděla tiše. „A jsem jediná…“

„Jediná, kdo má motiv?“

„Ano. Motiv a možnost.“ Napadlo mě, že se motiv k zabití najde ve většině dlouholetých manželství.

„Motiv? Jaký?“ zeptala jsem se a chápavě pohlédla paní Schulzové do očí.

Čekala jsem, že mi snad poví o manželově nevěře nebo o nějakých neúnosných zlozvycích a o nesnesitelných velkých a drobných nesvárech a problémech, které se běžně vyskytují ve většině partnerských soužití.

„Doktorka mě varovala, že manžel sice zůstane naživu, ale bude zcela bezmocný. Budu se o něj muset starat. Bude vyžadovat péči ve dne v noci. Bez perspektivy zlepšení.“

Na chvíli zmlkla. Několikrát se zhluboka nadechla.

„Co mu bylo?“

„Páteř,“ řekla krátce. Pak pokračovala: „Každý si teď myslí, že jsem se ho chtěla zbavit… A že to nebylo těžké. Stačilo mu jen utáhnout výstřih kolem krku. Prý jsem provedla svého druhu eutanazii…“

Zase se rozhostilo ticho. Mlčely jsme asi dvě minuty. Musela jsem to mlčení přerušit.

„Kdy umřel?“ zeptala jsem se věcně.

„Týden po operaci.“

„Byla jste v nemocnici?“ položila jsem zbytečnou otázku.

„Pořád.“

„A žádné zlepšení jeho stavu?“

„Žádné. Seděla jsem u jeho postele. Celé první dny. I přes noc. Čekala jsem, kdy se probere. Aby, až se probudí, viděl mne.“

„Byl v pokoji sám?“

„Ano. Nadstandardní péče.“

„Ne na intensivní?“

„Na JIPce byl dva dny. Pak ho přeložili na normální… Na JIPce potřebovali lůžko. Několik dnů jsem se od něho nehnula.“

„Několik dnů bez jídla a spánku?“

„To ne. Sestřičky mi nosily jídlo a v pokoji bylo křeslo. Trochu jsem v něm spala.“

„Kdy jste odešla?“

„Šestý den. Dopoledne. Po velké vizitě. Přečkala jsem ji na chodbě. To ještě byl naživu. Právě po vizitě za mnou přišla doktorka a řekla mi to na rovinu.“

„O perspektivách na uzdravení?“

„Ano. Že žádné nejsou. Dokonce mi radila, jen mezi čtyřma očima, abych mu zařídila nemocnici pro dlouhodobě nemocné. Že má nějaké známé, kteří by urychlili umístění…“

„Za úplatek,“ uhádla jsem.

„Příplatek,“ opravila mě Schulzová. „Tak nějak, snad i oficiálně… Odmítla jsem to.“

„Musí to být drahý…“

„Jo. Ale o peníze mi nešlo. Víte, když se manžel konečně probral…“

„Takže nebyl v kómatu?“

„Ne. Probral se na chvíli. Ten první den. K večeru…“ ztěžka polkla a dořekla: „Poznal mě, dokonce se usmál, opravdu, a já… já jsem mu řekla, že ho miluji… Že ho nikdy neopustím. A on zase usnul. A vypadal tak klidně…“ Vzpomněla jsem si, jak se mi několik prvních měsíců po smrti mého Ladislava zdávalo, že ho bezmocného překládám z nějakého podivného obrovského křesla na svou postel a prosím, aby neumíral, protože ho miluji, že se budu o něj starat. Jen, prosím, buď naživu, aspoň trochu, prosila jsem ho ve snu a pokaždé se probouzela s pláčem.

O svých snech jsem ale nikdy nikomu nevyprávěla.

A paní Schulzová mi teď vykládala:

„Každý den jsem mu opakovala, aby mi věřil, aby se ničeho nebál.“

„Vnímal vás?“

„Ano. Občas se probudil. Už věděl, že se na nohy nepostaví a ani ruce mu nebudou fungovat. A já jsem si z toho dělala legraci, že aspoň přestane běhat za ženskýma. A šestý den mi dokonce sám řekl, abych už šla domů. Chtěl, abych mu přinesla nějaké věci. Tak jsem šla domů.“

„To už byl šestý den po operaci,“ upřesnila jsem.

„Ano. Ale večer jsem se ještě vrátila do nemocnice.“

„V kolik?“

„Asi před desátou,“ řekla tiše.

„To vás tam tak pozdě pustili?“ podivila jsem se.

„Dovnitř tam mohl jít kdokoliv kdykoliv. Stačilo, když jste ve vrátnici řekla, ke komu jdete.“

Vybavilo se mi, že byly návštěvy v nemocnicích povoleny jen ve středu, v sobotu a v neděli, většinou od čtyř do šesti. A když to v těch hodinách někdo nestihl, tak holt měl smůlu. On a pacient. Ledaže se mu podařilo podplatit personál. S tím jsem měla značné zkušenosti. Když moje Hanka ležela v nemocnici, neexistovaly pro mě žádné zákazy a překážky, abych se k ní nedostala.

„Zůstala jste přes noc?“

„Ne. Odešla jsem. Klidně spal.“

„Nikoho jste přitom nepotkala?“

„Ne. Asi ne…“

„V kolik jste odešla?“

„Těsně po půlnoci. Další den ráno, no ráno, asi tak v půl jedenácté, mi volali z nemocnice, že muž umřel. Víte, v prvním momentě jsem pochopila jen to, že okamžitě musím za ním…“ zase polkla naprázdno. „Někdo mě zastavil hned na chodbě. Snad to byla doktorka. Odvedla mě do nějaké místnosti. Asi to byl lékařský pokoj. Nebo ošetřovna? Nevím. Pak jsem teprve začala vnímat, co mi říká… Že před šestou ráno sestra objevila, že je mrtvý. Že se odhaduje, že umřel asi tak hodinu po půlnoci. Když jsem odešla…“

„Policie to vyšetřovala?“ zeptala jsem se okamžitě.

„Ano. Vyšetřovala. Policie. Výslechy.“

„Vyslýchala personál?“

„Ano. A taky mne. Nakonec udělala závěr, že zemřel bez cizího zavinění. Byla to prý náhoda. Uškrtil se. Sám. Uškrtil se,“ opakovala. „V té nemocniční košili. Uškrtil se. Náhodou,“ podívala se na mne, co já na to.

Já na to nic.

„Dokonce provedli rekonstrukci,“ dodala.

„Kdy?“ zeptala jsem se, i když to nebylo důležité.

„Mnohem později. Jejich figurant, takový mladý chlap, když se natáhl na záda a nohama opřel o spodek košile, přední část se posunula dopředu, okraj výstřihu se mu zařízl do krku. I ten silný zdravý chlap se málem uškrtil. Jenže…“

„Vy tomu nevěříte?“

„Ne. A všichni stejně podezírají mne. Včetně…“ pohlédla omluvně, „mé vlastní dcery. Všichni si myslí, že jsem ho zabila. Jenže… Já té náhodě taky moc nevěřím,“ opakovala. Asi to měla ve zvyku.

„Proč?“

„Manžel nemohl pohnout nohama. I kdyby se trochu pohnul, tolik síly určitě neměl, aby se s nimi mohl opřít o ten spodek. Někdo mu tu košili musel přitáhnout ke krku…“

„Jak to vysvětlují lékaři?“

„Prý se to mohlo stát. Že nějak nešikovně pohnul tělem… Všichni tam jsou rádi, že policie na nic nepřišla. Ale já si stejně myslím, že mu k tomu někdo pomohl…“

„Měl hodně nepřátel?“ zeptala jsem se.

„Manžel? Ne. Všichni ho měli rádi. Dokonce si získal i mého otce, který byl proti našemu sňatku. Řekla bych, že se pak docela skamarádili. Byli přece skoro vrstevníci. Táta je jen o dva roky mladší než Otakar.“

Spolkla jsem udivené „och!“.

Pochopila jsem, že její otec ještě žije. Ale ten mě nezajímal.

Tu jsem si uvědomila, že jsem jí nepoložila jednu z nejdůležitějších otázek.

„Čím váš manžel byl?“ zeptala jsem se na to, co jsem si měla zjistit hned na začátku.

„Myslíte, jaké měl povolání?“ hned mi nerozuměla.

„Taky muzikant?“

„Ne. Inženýr. Slaboproudař.“ Tak to jsem nečekala.

„Kde pracoval?“

„Napřed dělal ve výzkumném ústavu. A když ho vyhodili…“

„Vyhodili? Proč?“

„V sedmdesátém. Odmítl prověrky. Prohlásil, že proč by ho prověřovali, když je technik, a ne nějaký politik.“

„Nebyl ve straně?“

„Nebyl. To mu taky připomněli. Že předtím odmítal vstoupit do strany. Do kterékoliv. Nechtěl být jakkoliv politicky organizovaný. Ani v padesátých, ani pak v šedesátých. Prostě se vyhýbal jakýmkoliv spolkům. A když ho lákali do strany, přemlouvali ho a nabízeli vedoucí funkce a cesty do zahraničí, účast na mezinárodních konferencích a kongresech, odpovídal, že o žádnou kariéru nestojí a nerad cestuje. Nakonec začátkem sedmdesátých, když všude a každého prověřovali, prohlásil, že ho nikdo nemá co prověřovat.“

„Tak dostal výpověď,“ řekla jsem podle vlastních zkušeností.

„Ano. Vyhodili ho. Pak nemohl sehnat práci. Ani manuální, protože dobrou manuální práci – kotelny, úklid a podobně – většinou obsadili vyhození intelektuálové. A protože manžel neměl v občance razítko o zaměstnání, zavřeli ho jako příživníka. Kvůli tomu se s ním rozvedla jeho první žena a emigrovala. S dcerou. Manžel dostal těžký infarkt, z vězení ho pustili a dali mu invalidní důchod. A jako invalidního důchodce ho pustili ven.“

„Za dcerou?“

„Ne. Na pozvání údajného příbuzného. Odjel do Francie. Tam zůstal. Sehnal tam místo jako projektant v jedné strojírenské firmě.“

„A vy?“

„Já?“

„Jela jste s ním?“

„Ne. Tehdy jsme se neznali. Seznámili jsme se, když náš orchestr jel do Lyonu. Byl na koncertě, na který ho pozval můj kolega a jeho bývalý spolužák.“

„Pokud si vzpomínám, styky s emigranty byly přísně zakázány. Dokonce každý, kdo jel na Západ, musel podepisovat prohlášení, že se s emigranty nebude kontaktovat. A když ano, tak to ohlásí našim orgánům – s kým a o čem si povídali.“

„Ano,“ přikývla. „Ale málokdo to dodržoval. Můj kolega nás po koncertě představil. A v devadesátém se Otakar vrátil do Prahy. Pak jsme se vzali. Otakar pak začal překládat. Francouzštinu a němčinu. Překládal ještě za studentských let, později si tím občas přivydělával. Víte, jaké byly inženýrské platy?“

„Vím,“ prozradila jsem.

Jen málokdo věděl, že jsem původně vystudovala techniku.

„Když ho vyhodili, Otakar se překládáním chvíli živil. Jako profesionální překladatel na volné noze. Byl to vlastně paradox. V oboru pracovat nesměl, ale překládat technické texty pro oděvní průmysl a módní trendy pro RVHP, to mohl.“

Okamžitě se mi o té „hospodářské pomoci“ vybavila spousta vtipů. Měla jsem nutkání je povědět. Aspoň ten, co se na zasedáních žádalo od jednotlivých členských zemí.

Ale teď to nebylo vhodné.

Měla jsem co dělat, abych se zdržela poznámky, jak hrozně vypadala konfekce ušitá podle norem RVHP, kterou prosadili východní Němci. Všechny kabáty a saka, pánské a dámské, vyráběné v oděvním průmyslu, musely mít na zádech od ramenního švu záševky. A tak všichni v těch kabátech a sakách vypadali zepředu normálně, ale vzadu měli hrb. Podle těch záševků jsem vždycky poznala původ oblečení. I ušitého v drahých salónech, které musely ty normy dodržovat. Jen Maďaři a někteří Poláci ten německý předpis, který vznikl kvůli tvrdé a neohebné enderácké tkanině, dodržovat odmítli.

Stejně je to zajímavé, že politika ovlivňovala i způsoby stříhání a šití.

Občas mě napadá otázka, kdy nám unijní zákonodárci, nebo jak se těm z Bruselu říká, nařídí, co a jak musíme šít a nosit. Jestli ty střihy nemocničních košil taky nepodléhají nějakým předepsaným normám, od nichž se nesmí odchýlit.

Jenže teď jsem se chtěla co nejvíce dozvědět o panu inženýru Schulzovi.

„A váš muž taky tlumočil? Pokud vím, většina překladatelů taky tlumočila,“ předvedla jsem jí svou informovanost.

Napadlo mě, že její muž mohl znát mého Ladislava a určitě i jeho bývalou milenku němčinářku. Snad bývalou… To jsem si nebyla jistá, jestli se nescházeli i v době, kdy jsme byli spolu.

„Ne, ne. Tlumočení ho nelákalo. Na to můj muž nebyl správný extrovert. Překládal doma. Jen vědecké, technické a odborné texty.“

Trochu jsem se uklidnila.

„Beletrii nepřekládal?“

„Ne. Víte, můj muž měl velmi široké znalosti, ale vůbec nebyl ambiciózní. Nikam se necpal. Nikomu nepřekážel. Překládal převážně technické texty.“

Napadlo mě, že jméno Schulz u německých odborníků určitě vyvolávalo zvláštní důvěru. Hlavně u těch východních techniků, háklivých na přesnost terminologie a kupodivu i na gramatickou správnost.

„Manžel snad žádné konkurenty a nepřátele neměl,“ opakovala.

„Přesto si myslíte, že ho někdo zabil?“

„To právě nevím.“

„Přesto…“ začala jsem. Nenechala mě domluvit:

„Pořád mi nejde do hlavy, že jestli ho ta košile škrtila u krku, proč nepřivolal pomoc? Nezazvonil třeba na sestry?“

„Možná že zvonil,“ namítla jsem.

„Policie to vyšetřovala. Prý na sesterně neměly žádný signál.“

„Prý?“

Pokrčila rameny.

„Podezíráte někoho?“ Trochu se pousmála.

„Přesně tak se mě ptali vyšetřovatelé, když jsem pořád nechtěla věřit, že to byla taková hloupá náhoda.“

„A někdo vás napadl?“

„Myslíte – podezřelý?“

„Ano.“

„Tak napřed mě napadla jeho bývalá přítelkyně. Matka jeho dcery,“ vykládala ochotně.

„Opustil ji kvůli vám?“ skočila jsem jí do řeči.

„Ani ne. Žili spolu přes dvacet let. Rozcházeli se a zase se dávali dohromady. Když jsme se s Otakarem seznámili, už zase nebyli spolu. Ale jeho dcera mu dokonce byla za svědka na naší svatbě.“

„Jaký jste měly vztah?“

„Myslíte s Otakarovou dcerou?“

„Ano.“

„Jeho Klára mě měla zdánlivě ráda.“

„Zdánlivě?“

„Snad. Ráda chodila na koncerty orchestru, když jsem hrála a dala jsem jí volňásky. Muž velice stál o to, abychom se skamarádily. Vždyť jsme skoro stejně staré. A když se nám narodila Monika, pořád se nabízela, že nám ji bude hlídat. Ráda jezdila s kočárkem.“

Snažila jsem se spočítat, kolik je paní Schulzové let.

„Ale teď podezírá vás, že jste pana Schulze zabila,“ připomněla jsem jí. „A bývalou přítelkyni vašeho muže – nepodezíráte?“

„V době manželovy smrti byla ve Francii. Mimo to nemá motiv. Má partnera, velmi úspěšného podnikatele. O Otakara a mou rodinu se nestará.“

„A vy chcete…“ začala jsem a nevěděla, jak dál. Najednou jsem měla v hlavě prázdno.

Paní Schulzová mi pomohla.

„Chci, abyste mě zbavila podezření,“ řekla jednoznačně. Zavrtěla jsem svou prázdnou hlavou.

Paní Schulzová naštěstí pokračovala:

„Nemůžu s tím podezřením žít. Všichni se ode mne odvrátili…“

V hlavě mi přece jen naskočila myšlenka: Musím z toho vycouvat.

„Paní Schulzová, obávám se…“

„Zkuste to,“ upřela na mě prosebně oči.

„To znamená, že po mě chcete, abych vypátrala vraha?“

„Paní Brodská, pochopte, že mně vůbec nejde o to, aby našli a potrestali vraha – je mi to jedno, Otakarovi život nikdo nevrátí, rozumíte?“

Rozuměla jsem jí. Dokonce se mi v hlavě mihla myšlenka, že ji chápu i jinak – možná, že skutečně nestála o to, aby někdo vrátil život bezmocnému muži, o kterého by musela pečovat.

Paní Schulzová zaníceně pokračovala:

„Ani o tu spravedlnost mi nejde – spravedlnost podle mě prostě neexistuje. Ale chci se zbavit toho podezření. Ponižuje mě to. Dotýká se mě, že si všichni myslí, že jsem Otakara zabila, protože jsem se nechtěla starat o nemocného manžela. Rozumíte?“

„Rozumím. A proto říkám – ne.“ Mozek mi už zabral a řídil myšlení.

„Paní Schulzová, pochopte. Žádáte ode mne nemožné. Dá se dokázat, že někdo něco udělal, ale dokázat, že nic neudělal, to je podstatně složitější.“

„Já vím,“ uznala.

V duchu jsem si vynadala, že jsem ji vůbec vyslechla. Kancelář mého zetě sice potřebuje zakázky, ale případ spojený se zdravotnictvím je příliš komplikovaný a nemusí se vyplatit. Tím spíš, že policie ho už zřejmě vyřešila.

„Ne,“ opakovala jsem pevně.

Paní Schulzová smutně pokývala hlavou. Zvedla jsem se.

Paní Schulzová zůstala sedět.

„Nebudu na vás spěchat,“ řekla vsedě.

„Paní Schulzová, víte, co u nás stojí den pátrání?“ vyrukovala jsem s nejpádnějším důvodem odmítnutí. Docela často zabral. Paní Schulzová rozhodně nevypadala, že by mohla jen tak rozhazovat desítky tisíc.

„Vím,“ odpověděla klidně.

Sundala z opěradla kabelku. Otevřela ji. Vyndala složený papír. Rozložila ho. Dala ho na stůl. Vyhladila ho dlaní.

„To jsou lidi, kteří manžela neměli rádi.“

„Mohli mu ublížit?“

„Možná.“

„Podezíráte je?“

„Nevím. Nikdo jiný mě nenapadl.“

Vestoje jsem koukala na seznam asi pěti jmen.

„Ale před chvílí jste tvrdila, že váš muž byl velmi oblíbený. Že žádné nepřátele neměl.“ Snažila jsem se, aby to nevyznělo ironicky.

„Tihle nejsou nepřátelé. To jsou ti, s jejichž názory můj muž nesouhlasil,“ vysvětlila jaksi vznešeně.

„A kvůli jiným názorům by ho chtěli zabít?“ nepředstírala jsem údiv.

„Kvůli jiným názorům vznikají války,“ poučila. Že by to chtěla zlehčit?

Zůstala jsem vážná. Doslova smrtelně. Vždyť se jednalo o smrt. O důvody smrti.

„A vy víte o nějakých konkrétních rozporech?“ chtěla jsem vědět.

„Možná ho chtěli umlčet.“ V hlase paní Schulzové zazněl kov.

„Umlčet?“

„Ano.“ Zírala jsem.

„Věděl o něčem, co neměl?“ Napadlo mě, že to není tak nepravděpodobné. Naopak.

Je naprosto možné, že jako překladatel mohl přijít na nějaké informace, které by někomu nebo něčemu uškodily, nebo někoho až zničily.

Co když za tím je nějaká korupce nebo podvod? Překládal smlouvy?

Obchodní?

Smlouvy o dodávkách? Technické podmínky?

Protokoly?

Výsledky zkoušek prototypů zařízení? Od Ladislava jsem věděla, co všechno musí občas překládat. Někdy se smál, že tlumočník a překladatel je vlastně nebezpečné povolání.

Koukla jsem na seznam. S obavami.

Nejsou tam snad jména nějakých známých podnikatelů?

Nebo politiků?

Těch několik jmen mi nic neříkalo.

Vedle každého jména stala poznámka – kolega překladatel, bývalý šéf. Bylo tam jedno jediné ženské jméno – Irena Rybáková, překladatelka.

Zaujalo mě jméno Jeník. Bez poznámky.

„To jsem sepsala a předala policii,“ podívala se na mě vzhůru.

„Jeník… Spisovatel?“

„Ano.“

„A slečna Rybáková…“

„Paní Rybáková… Pokrývačka.“

„Kdože?“

„Pokrývačka. Propůjčovala své jméno těm, kdo měli přísný zákaz psát nebo překládat. Nějaký čas byla milenkou mého muže. Když byl ještě ženatý a pak i nějakou dobu po rozvodu.“

Takže Otakar Schulz chodil s nějakou Rybákovou a pak se na ni vykašlal. Není to důvod k zabití?

„A váš muž ji opustil kvůli vám?“ vyslovila jsem tu myšlenku nahlas.

„Ne. Rozešli se, než jsme se seznámili,“ řekla.

Napadlo mě, že to nemusí být pravda. Paní Schulzová mi to nepřímo potvrdila.

„Má syna, možná že je Otakarův, ale nikdy si ji nevzal.“

Svezla jsem se zpátky na svou židli.

„A Jeník? Přece, pokud vím, spisovatel Jeník už dávno umřel. Co mohl mít se smrtí vašeho muže společného?“

„Martin Jeník je syn spisovatele Miroslava Jeníka. A manželovi se do rukou dostal francouzský překlad díla Miroslava Jeníka. Objevil v něm zásadní chyby a upozornil na to Jeníka mladšího.“

„Chyby ve franštině?“

„V obsahu.“

Jeník… Miroslav Jeník.

Jeník je přece dost známý spisovatel. Stal se skoro klasikem. Vlastně byl. Jeho knížky mám docela ráda. Zvlášť jeho první povídky a poslední romány, které léta ležely v jeho šuplíku a začaly vycházet až po spisovatelově smrti.

Jeníkovy šuplíkové romány jsem četla jedním dechem. Postavy byly tak plasticky popsány, že čtenář měl pocit, že je osobně zná. Kromě uchvacujícího děje bylo přímo neuvěřitelné, jak přesně líčil duševní pohnutky žen a logiku jejich konání. Jako by to všechno, co popisuje, prožil sám.

Nevím, jak ty romány vypadaly ve francouzštině. Jenže kvůli chybám v překladu nebo i obsahovému zkreslení se snad nevraždí.

V mém čtením zkaženém mozku se okamžitě vybavily eseje Milana Kundery. V knížce Kastrující stín svatého Garty doslovně píše: „… většina překladatelů je poslušná jiné autority: autority obecně přijatého slohu… krásné francouzštiny, krásné češtiny atd., jak mu vyučují na gymnáziu.“ A totéž tvrdí v eseji Nechovejte se tu jako doma, příteli.

Dobře, tak Kundera píše o literárních překladech nebo hudebních provedeních a vůbec zásazích do díla.

Ale co má spisovatel Jeník společného s odbornými texty, které překládal Otakar Schulz?

Ačkoliv jde o spisovatelova syna.

Možná že kvůli otci nesměl studovat humanitní obory, ale jen technické?

Existuje spousta výborných spisovatelů, původně techniků a inženýrů.

Takže Jeník junior mohl být autorem nějakých technických textů. A v těch textech mohly být chybné technické parametry…

„Pak se zjistilo, že ty chyby nevznikly vinou překladatelů, ale byly i v původním českém textu.“

Tak to chápu. Takové chyby v technických parametrech mohou vést i k poruchám…

Jenže jako motiv k vraždě?

„Byl to nějaký důležitý technický text?“ pokusila jsem se to upřesnit.

Dovedla jsem si představit, jak chyby v protokolu technických zkoušek můžou mít dalekosáhlé následky. Snad mohou být i důvodem k výpovědi výhodné obchodní smlouvy.

„Ne, byla to beletrie,“ řekla paní Schulzová. Chvíli jsem zůstala s otevřenou pusou.

„Beletrie?“

„Ano. Povídky.“

„Počkejte, před chvílí jste ale tvrdila, že váš muž beletrii nepřekládal,“ připomněla jsem jí.

„Nepřekládal. Jen rád četl. Byl náruživý čtenář. Občas ho známí požádali o posudek. Například jeho dcera. Je nakladatelská redaktorka.“

Napadlo mě, že autoři recenzí a posudků můžou mít hodně nepřátel. Vlastně nějaký špatný posudek pohřbí celé dílo. A autora zničí. Navždycky.

Tu myšlenku jsem si ale nechala pro sebe.

„Chcete, abych ty lidi vyslechla?“ zeptala jsem se s pohledem do seznamu.

„Je to na vás. Jste profesionálka.“ Asi si myslila, že mi tím lichotí.

„Ale mám takovou představu, že byste se mohla zeptat hlavně těch tří, které policie nevyslýchala,“ poradila. Vždycky se mě dotklo, když mi zákazníci radili, co mám dělat. Ale přikývla jsem. Možná že na mne přece jen zapůsobilo, že mě považuje za profesionálku. Ostatně jsem za sebou měla dost úspěšně vyřešených případů.

„Mám něco podepsat?“ zeptala se paní Schulzová. To mé původní pevné „ne“ jaksi nevzala na vědomí.

Pochopila dřív než já sama, že se pátrání ujmu.

„Musíte se domluvit s mým šéfem,“ poslala jsem ji k Petrovi.

Zadoufala jsem, že Petr to pátrání odmítne. I přesto, že v poslední době neměl skoro nic na práci.

Koukla jsem zase na jména v seznamu.

Najednou jsem pocítila jakýsi příliv energie. Zase mě někdo potřebuje. Zase budu muset namáhat svůj skoro osmdesátiletý mozek a řešit záhadu.

Napadlo mě, že kdyby se paní Schulzová dozvěděla, kolik je mi let, asi by si tu objednávku rozmyslela.

Table of Contents

1

2