Veronika Černucká

Půlnoční vrah

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2017

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7873-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7874-9 (mobi)

Vrah jim posílá dopisy.

Je cynický, nemilosrdný a brutální.

Ty dopisy, to jsou rozsudky smrti.

Kryštof Vlček překročil hromádku tlejícího listí a otevřel schránku na dopisy. Šlo to ztuha, protože byla zima a on měl prokřehlé prsty. Zašmátral vevnitř, ale nahmatal pouze jednu obálku. Vyndal ji a strčil do kapsy kabátu. Zakousl se do něj mráz a on si vyhrnul límec až k uším.

Přibouchl za sebou vrzající branku a mezi šípkovými keři prošel k lavičce u jezírka. Ztěžka na ni dosedl a pohledem zabloudil ke krmítku v koruně staré jabloně. Hodovali tam dvě sýkorky a jeden vrabčák a krmítko se kymácelo sem a tam, jak se ti opeření nenažranci přetahovali o lojovou kuličku. Zafuněl si do zmrzlých dlaní, a když to nepomohlo, vylovil z kapsy rukavice. Studený vzduch ho štípal v nose a on se hrdě rozhlížel kolem sebe. Tohle všechno získal jen díky své píli a pracovitosti. Když byl malý, neodvažoval se ani doufat, že by kdy mohl bydlet v něčem podobném. Zahrada sice není, co bývala, ale člověk musí znát své priority. Jabloně a hrušně potřebují prořezat, ale když to nevadí Františce, on se rozhodně nebude angažovat. Péči o dům a zahradu vždy považoval za něco přízemního, co mu brání v uměleckém rozletu. Jedna se sýkorek pohlédla jeho směrem a on se na ni usmál.

Potom si vzpomněl na dopis.

Adresa na bílé obálce byla napsaná úhledným elegantním písmem, ale chyběla jakákoliv informace o odesílateli. Zamračil se. S obchody to určitě nesouvisí. Právník přece říkal, že už je všechno v pořádku a nikdo ho nebude otravovat. Sice to nedopadlo tak, jak si oba přáli, ale katastrofa byla zažehnaná a on z toho vyvázl víceméně se ctí. Hlavní je, že se o tom nedozvěděla Františka se Šimonem.

Náhle si uvědomil, že na obálce chybí známka. Cože? Podíval se ještě jednou, ale bylo to opravdu tak. Po známce ani stopy. Ostatně, i ta adresa je poněkud divná.

Kryštof Vlček

Dlouhá 35

Suchánkov

Kde je směrovací číslo? Jak je možné, že dopis došel? Ne že by jejich pidi město oplývalo ulicemi, ale místní pošťák není zrovna z nejbystřejších. Nu, co si budeme povídat. Venca je pošuk a nemá všech pět pohromadě. Kolikrát už ve schránce našel pohledy patřící sousedům a kolikrát si musel u sousedů vyzvedávat své vlastní dopisy.

Ale bez ohledu na Vencu, nemělo by být na obálce razítko pošty? A tak usoudil, že dopis někdo přinesl osobně. Rozmrzele si pomyslel, jestli byl takový problém zazvonit, jenže pak mu došlo, že dotyčnému křivdí. Nejspíš to udělal, ale pokud nebyl místní, tak nemohl tušit, že je Františka na vozíčku a nepohybuje se tak rychle, jak by chtěla.

Kdo to psal? Kdo má takhle vytáhlá písmena se smyčkami a sklon doprava? Nevěděl. A dokonce se ani nedokázal rozhodnout, jestli to napsala žena, anebo muž.

Roztrhl obálku a vyndal z ní přeložený arch papíru.

Očekávej mě dnes v noci. Půlnoční vrah.

Zvrátil hlavu a začal se smát. Sýkorky s vrabčákem polekaně vzlétli a on se zakuckal. Tak tohle opravdu nečekal. Tohle ne. Kdo si z něj vystřelil a co tím sleduje? Odjakživa byl bohém a o kalendář se přestal zajímat už dávno, ale není dnes náhodou Halloween?

Ano, to bude ono. Celou noc budou na chodnících svítit bachraté dýně s vyřezanýma očima a rozšklebenými ústy a po městě bude pobíhat drobotina v bláznivých kostýmech. Představil si, jak u něj zvoní tlupa upírků a vlkodlaků loudících čokoládu, a usmál se. Děti miloval a tahle představa ho zahřála u srdce.

„Jen počkejte, vy pacholci,“ zašeptal láskyplně. „Já vám připravím takové překvapení, na které do smrti nezapomenete.“

Vymýšlel, jak se oblékne a nalíčí, a pobaveně se usmíval. Rodina by jeho plán považovala za dětinskost a snažili by se mu to zatrhnout, ale není se čeho obávat. Františka chodí spát brzo a Šimon je na konferenci v Mnichově.

Promýšlel detaily a culil se od ucha k uchu.

Ledový vítr mu olízl obličej. Vstal, zmuchlal dopis do kuličky a hodil ho do jezírka. Kulička opsala ve vzduchu velký oblouk a praštila do hlavy sádrového vodníka. Potom sklouzla mezi umělé lekníny a rozpustila se.

Františka odložila zrcadlo a zhluboka si povzdechla. Vrásky v obličeji už nezakryje ani sebedražší make-up a kdysi havraní vlasy jsou celé prokvetlé stříbrem. Kadeřnice jí lže, že to má šmrnc, ona ví své. Ochablou kůži na krku skrývá pod řadami perel, ale s jaterními skvrnami na rukou bohužel nic neudělá.

V rádiu skončil přímý přenos z Rudolfina a Dagmar Peckovou vystřídalo pásmo reklam. Františka dojela k rádiu a rázně ho vypnula. Koho zajímají inkontinenční vložky a lepidlo na umělý chrup? Jestli po něčem netouží, pak po tom, aby jí připomínali chatrnou tělesnou schránku a vlastní smrtelnost. Urovnala si výstřih hedvábné halenky a podrážděně začichala.

Kryštof to s tou kyticí myslel dobře, ale jí se protivily jak kaly, tak lilie. Nesnášela jejich voskové okvětní plátky a vyplazené pestíky obtěžkané pylem. Rozhodla se, že do místnosti vpustí čerstvý vzduch, a tak se rozjela k oknu. Odhrnula krajkovou záclonu a mírně povstala, aby dosáhla na kliku. Ošetřující lékař by to považoval za zázrak, ale jen ona ví, jaká je pravda.

Ano, byla v situaci, kdy se nemohla hýbat a kdy jí každý pohyb přinášel úmorné bolesti, ale ta doba je nenávratně pryč. Proč tedy předstírá, že se neobejde bez kolečkového křesla? Z pohodlnosti? Ze zvyku? Chce, aby ji sousedé litovali a syn k ní byl pozornější? Nebo doufá, že si tím vynutí Kryštofovu lásku?

Ba ne, tak naivní není. O lásce v jejich manželství už dávno nemůže být řeč. Kdysi se milovali, to dá rozum, ale mezitím uběhla spousta let a přihodila se spousta věcí. Deset let po svatbě se jim narodil Šimon a od té doby ji manžel podvádí. Možná že to dělal i předtím, ale ona byla slepá a hluchá.

Odborníci by řekli, že jejich vztah je patologický. Ona se buď doprošovala, nebo jím pohrdala. On si z ní neustále utahoval a jeho jízlivá slova bodala do srdce. Nejhorší krizi prožili před několika lety. Tehdy Šimonovi nabídli práci v jedné pražské nemocnici, a aby nemusel každý den dojíždět sto kilometrů, sehnal si tam podnájem. Kryštof se bláznivě zamiloval do veterinářky z Ústí nad Labem, ale jako obvykle mu to nevydrželo ani půl roku. Vrátil se spráskaný jako pes a požádal ji o další šanci. Kolikátou už? Třicátou? Čtyřicátou?

Po jeho návratu k rodinnému krbu začaly její problémy a ona pochopila, že jí nemoc dala do rukou obrovskou zbraň. Kryštof byl pořád u ní, obskakoval ji a ona si hýčkala falešný pocit, že mu na ní záleží. Na zálety už neměl tolik času, a hlavně ji podváděl tak, že o tom nevěděla a nemusela se cítit ponížená. Možná, že se její invalidita hodila i jemu. Milenky mohly naléhat, aby ji opustil, a on mohl apelovat na jejich morálku. Přece ji nenechá na holičkách, že? A co na tom, že Šimon dal v Praze výpověď a vrátil se domů, aby se o ni staral.

Buď jak buď, když dřepí na vozíku, Kryštof se drží doma. Otevřela okno a vychutnávala si štiplavý mráz, který se kolem ní prohnal. Parapet byl pokrytý jinovatkou, a jestli se počasí neumoudří, co nevidět napadne sníh. Dřív zimu milovala, ale raději ani nechtějte vědět, jaké to je, když se kolečka boří do rozbředlé hnědavé břečky.

V zahradě se objevil Kryštof a ona ucouvla, aby ji neviděl. Svým líným houpavým krokem došel k lavičce a posadil se na ni. Potom vytáhl dopis. Ztuhla. Vyklonila se z okna, aby lépe viděla, a když si uvědomila, jak přihlouple se její muž usmívá, roztřásly se jí ruce a ze rtů jí unikl bolestný sten.

Která coura je to tentokrát?

Kolik jí je? Jak vypadá? Kryštof nikdy neměl žádné limity ohledně věku, výšky, váhy nebo barvy pleti. Jednou se spustil s mulatkou a mezi jeho milenkami se našlo i několik monstrózně obézních žen, jejichž celulitida připomínala krátery na Měsíci. Odkud ta ženština je? Doufejme, že nebyl natolik nevkusný, aby lovil v místních vodách.

Kryštof hodil dopis do jezírka, což ji utvrdilo v tom, že mu psala milenka. Proč už si nedá pokoj? Manžel se zvedl a ona musela konstatovat, že pořád vypadá dobře. Na svůj věk je zachovalý a v dobré kondici. Měří skoro dva metry, je statný a má mužnou hranatou čelist. Ženy podléhají jeho průzračně modrým očím a koneckonců i ty sněhobílé vlasy mají leccos do sebe. Na jaře slavil sedmdesátku, ale kdyby tvrdil, že je mu o deset méně, lidi by mu věřili.

Navíc je slavný a stýká se s lidmi, o kterých se píše v bulváru. Koho by pak zajímalo, že má vpáčené palce u nohou, chlupatý zadek a záda posetá bradavičkami? Stejně je to zvláštní. Kdyby jí někdo v mládí řekl, že se jednou provdá za eskamotéra a kouzelníka, vysmála by se mu. Ona a nějaký komediant? Nikdy! Narodila se sice do socialismu, ale její rodiče a prarodiče nikdy nezapomněli na to, jak žili dřív. Byli elita, byli honorace. Bankéři a právníci. Jeho předci dřív dřeli v továrnách, ale po válce se měli lépe než oni.

Její táta skončil v uranových dolech a máma pracovala jako uklízečka v jeslích. Františka se vyučila švadlenou, nastoupila do národního podniku Lověna a byla komunistům vděčná za to, že ji nechali po večerech vystudovat střední zdravotnickou školu. Po maturitě dělala pečovatelku v domově důchodců a po revoluci konečně začala pracovat jako kvalifikovaná zdravotní sestra v nemocnici.

Kryštof coby synek z dělnické třídy chodil na známou hereckou školu a po promoci získal lukrativní místo na ministerstvu. Hned jak to šlo, začal podnikat. Koupil divadlo, založil vlastní hereckou společnost a začal se svými kolegy obrážet nejdřív Československo a potom Česko a Slovensko. Dostavil se úspěch i peníze.

Manžel zaťukal na dveře. Zahnala nostalgické vzpomínky a přesunula se do kolečkového křesla. Nasadila falešný úsměv a pobídla ho, aby vstoupil.

Vrah si nasadil černou kuklu a vyrazil do tmy. Cestu si dobře promyslel a záměrně si vybral ulice s neobydlenými domy a nezastavěnými parcelami. Teplota klesla pod nulu a vrah ocenil péřovou bundu a teplé maskáče, které si pro tuto příležitost zakoupil v army shopu. Ještě teď se ušklíbal při vzpomínce na jejich udivené pohledy, když vešel dovnitř a předložil seznam všeho, co potřebuje.

Ulice byly opuštěné. Všichni v Suchánkově spali, aby nabrali síly do nadcházejícího pracovního týdne. Hospody už měly zavřeno, a protože mrzlo, nebál se, že narazí na zamilované dvojice. Došel ke křižovatce a zahnul doprava. Za kadeřnictvím Ivety Haškové odbočil doleva a bedlivě se rozhlédl. Kousek odsud se nachází vietnamská večerka, a co kdyby její pracovití majitelé usoudili, že budou pracovat i v noci? Naštěstí byl všude klid a vrah mohl pokračovat.

Když procházel kolem parkoviště před poštou, polekal ho podezřelý šramot. V batohu na zádech měl baterku, ale tu hodlal použít pouze v krajní nouzi. Po několika minutách pochopil, odkud hluk vychází. Na popelnici seděla vychrtlá mourovatá kočka a soukala do sebe kostru z uzené makrely.

„Nechte vlajky vlát. Johoho.“

Vrah skočil za popelnici a přikrčil se za kartony s hnijícími zbytky zeleniny.

„Chopte se kormidel. Johoho.“

Vrah zaskřípal zuby. Kdyby nebyl tak rychlý, nevyhnul by se setkání s místním ožralou Radkem Vojáčkem. Kočka zaprskala a vrah se odvážil vyhlédnout. Vojáček se motal po parkovišti a nadával na zaparkovaná auta. Když došel k popelnici, zastavil se. Kymácel se ze strany na stranu a snažil se zaostřit na kočku, která si olizovala tlapky.

„Johoho? Co tady tak sedíš a čumíš?“

Kočka ho ignorovala, rozčileně zabušil do popelnice. Kočka stále nereagovala. To ho vytočilo doběla. Rozeběhl se a popelnici nakopl. Zadunělo to a kočka seskočila na zem.

„Jedeš!!! Padej, ty mrcho!“

Kočka odběhla a Vojáček si rozepnul poklopec. Horký proud moči narážel do popelnice a Vojáček pohupoval boky, aby na plechu vykreslil ležatou osmičku. Vrah nevěděl, jestli se má smát, anebo brečet.

„Johoho,“ zahuhlal Vojáček spokojeně a s patřičnou hrdostí si prohlédl své dílo. „To by šlo,“ usoudil a natáhl si kalhoty. Potom se odkolébal pryč.

Vrah se vysoukal z úkrytu, rozcvičil ztuhlé údy a rozeběhl se. Přes parkoviště a další dvě ulice téměř sprintoval. Čas ho tlačí a on si nemůže dovolit přijít ani o minutu později. Kryštof Vlček zemře přesně úderem půlnoci.

Vrah zalitoval, že neviděl, jak se staroch tvářil. Lekl se? Klel? Považoval to za kanadský žertík? A co udělal s dopisem? Spálil ho na uhel, nebo si ho schoval? Ne že by na tom tolik záleželo. Vlček je pouze jednou obětí z mnoha a policie se dříve či později k jeho vzkazům dostane a zveřejní je. Potom se rozpoutá peklo.

Zajímá vás, jak k dopisům přišel? Jistěže je nenapsal sám, není přece žádný hlupák. Už dřív si udělal výlet do Dubí, kde není problém sehnat ochotnou prostitutku. Procházel se po dříve vyhlášené E55 a netrvalo dlouho, než našel svolnou ženu závislou na drogách. Potřebovala peníze, a tak napsala všechno, co jí nadiktoval.

Zda se nebojí prozrazení? Nebuďte naivní. Prostitutka se nedožila následujícího rána. Nahé znetvořené tělo zakopal v lese a vrátil se do Suchánkova. Týdny pročítal noviny, ale nikde o ní nepsali. Pokud si někdo všiml, že zmizela, nejspíš si pomyslel, že udělala štěstí a odjela s kunšoftem do Německa.

Chcete vědět, kolik má dopisů a obálek? Věřte, že hodně. Ta kurva nebyla žádná myslitelka a trvalo jí skoro dvě hodiny, než byl spokojený. Ruce měla rozpíchané a plné boláků a z jejího nakyslého pachu se mu zvedal žaludek. Když jí zasadil první ránu, pomyslel si, že jí vlastně prokazuje službu.

Na rohu Dlouhé ulice se zastavil a zaposlouchal se. Naštěstí se zdálo, že všichni tvrdě spí. Novákovi jsou v Dominikánské republice, Hanáková odjela k nemocné sestře, stará Bureška se zlískala becherovkou a dva domy čekají na nové majitele. Zejí prázdnotou a na neoploceném pozemku je zapíchnutá cedule s nápisem: Na prodej.

Jde se na to.

Přelezl nízkou branku a došel ke dveřím. Sundal kuklu, rozepnul si bundu a zaklepal. Chvíli nato se z domu ozvaly šouravé kroky a cosi, co k jeho údivu znělo jako natěšené mumlání. To ho vyvedlo z konceptu.

Dveře se otevřely a Vlček překvapeně zamrkal. Vrah kolem něj proklouzl dovnitř.

Vlček se nadechl, aby něco řekl, ale už to nestihl.

„Sorry, ale někdo musí být první.“

Iva Bernášková si upravila silonky, popadla lejstra a zamířila s nimi za šéfem. Starosta dorazil před hodinou, a tak usoudila, že by už mohl být použitelný. Přede dveřmi hlasitě zakašlala, napočítala do deseti a vstoupila. Vojtěch Suchánek se rozvaloval v koženém křesle a klimbal. Nohy měl položené na stole, z odulých rtů mu vytékal pramínek slin a z levé tlapy mu visely Hospodářské noviny.

Odsunula talířek s nakousaným párkem a třískla stohem listin. Jenomže starosta byl nezmar. Několikrát zamlaskal a spal dál. Iva vyndala ze stojánku ořezanou tužku a pošimrala ho špičkou po chodidlech. Přitom si všimla, že má na levé ponožce malou dírku. Starosta zaškubal nohama a hlasitě zachrápal.

„Pane starosto! Pane starosto!“

Suchánek zakňoural a konečně se probral. Taktně od něj odstoupila a dopřála mu čas, aby se vzpamatoval.

„Dobré ráno, Ivuško. Přinesla jste mi ty papíry? Nějak jsem se zamyslel.“

Zamyslel? A že se zamýšlíš často, co?

„To chápu, šéfe. Takový pracant, jako jste vy, se hned tak nevidí.“

V Suchánkovi zabublal smích. Ta Iva je ale chytré děvče. Konečně mu z pracáku poslali někoho s mozkem. Navíc se na ni dá i dívat. Zuby má možná příliš protáhlé, ale to vyváží dlouhýma nohama a kratičkými sukýnkami.

„Až svolám jednání zastupitelstva, připomeňte mi, abych tam navrhl zvýšení vašeho platu.“

Tomu tak věřím, pomyslela si, ale nahlas řekla: „Děkuji.“

Suchánek přelétl pohledem horu papírů a odfrkl si. „Podívám se na to, až se vrátím. Teď se půjdu porozhlédnout po městě. Přineste mi poznámkový blok, ano?“

Když se za ní zavřely dveře, vrhl se na párek a celý si ho nacpal do pusy. Ačkoliv si s místním řezníkem nesedli, Kubíčkovi se musí nechat, že uzeniny vyrábí prvotřídní.

„Tady to je.“

Iva před něj položila reklamní zápisník se znakem Suchánkova. Zelenožlutý had se obtáčel kolem kmenu jabloně se zlatými jablky a Ivu škodolibě napadlo, jak musí šéf trpět, když není ve znaku jeho naducaný obličej.

„Děkuji, Ivuško. Co bych si bez vás počal? Nechcete přinést z města nějakou sladkost?“

Iva se poplácala po plochém břiše a prohlásila, že raději ne, protože si musí hlídat postavu. Suchánek, kterému se ručička na váze naposledy zastavila u sto dvaceti kilogramů, jen nechápavě zakroutil hlavou.

„Tak já jdu a vy střežte pevnost.“

Před radnicí se zachumlal do šály a na uši si nasadil klapky. Roztržitě pozdravil prvňáky, se kterými se míjel u kašny. Děti hopsaly jako koníci a na zádech jim poskakovala plyšová zvířata vyboulená svačinami. Módě nikdy nerozuměl a ani se o to nesnažil. Vlastní děti nemá a cizí si drží hezky od těla.

„Jdeme do muzea hraček,“ zahýkal jakýsi chlapec nadšeně.

„Ano? To je zajímavé,“ zalhal.

„Mají tam velké draky a taky netopýry.“

„Já se těším na auta. Můžeme se v nich projet,“ zajásala drobná dívenka s cůpky.

„Já si koupím cukrovou vatu.“

„Já postavím hrad.“

Předstíral, že má na spěch. Snad jejich učitelky pochopí, že nemá čas na bezduché tlachání, když na jeho bedrech leží blaho celého města.

„Děti, rozlučte se s panem starostou.“

Prvňáci unisono zaječeli: „Na shledanou!“ A začali zuřivě mávat.

Prchl tak rychle, jak mu to jeho váha dovolila, a zpomalil až na hlavní třídě. Předklonil se, zhluboka dýchal a do tváří se mu pomalu vracela barva. Vyndal z kapsy zápisník a sedl si na bobek. Minule zaznamenal na chodníku několik prasklin a chtěl se ujistit, že už je všechno v pořádku. Stavební odbor svůj úkol naštěstí zvládl a on mohl pokračovat v cestě. Tak co tu máme dál?

U školy zjistil, že jeden z automatů na pití má prasklé sklo. „Tohle není náhoda,“ zasyčel nenávistně a vytočil číslo na městskou policii. Nechal si zavolat velitele a poručil mu, aby prohlédl kamerové záznamy. Jestli to udělal nějaký spratek ze školy, postará se, aby dostal dvojku z chování. Tohle se v jeho městě dělat nebude. Tohle tedy ne.

Vykračoval si po hlavní třídě a kochal se pohledem na své království. Městu vládne čtvrté volební období a všechno nasvědčuje tomu, že se dočká i pátého. Voliči si ho váží a i věční rýpalové už přestali poukazovat na to, že svoji ulici nechal přejmenovat na Suchánkovu. Tomu se prostě nedalo odolat. Suchánek, Suchánkov a Suchánkova ulice.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Půlnoční vrah