Ladislav Beran

Rendez-vous s vrahem

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Foto na obálce Zdeněk Javůrek, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7875-6 (epub)

ISBN 978-80-243-7876-3 (mobi)

Tajemství dobrého poldy

To, že se o době po „sametce“ dá říct, že to byla nejen doba svobody a demokracie, ale také doba velkých zlodějen, podvodů a inzerátů na všechno možné, je pravda. Každý si prostě svobodu a demokracii přizpůsobil podle svého a podle toho se taky choval. Kradlo se ve velkém, objevilo se do té doby neznámé slovo tunelování, zlodějen a podvodů se dopouštěli lidé, do kterých by se to nikdy neřeklo. A velkou měrou k tomu napomohly i různé pochybné inzeráty v novinách. Objevil se časopis Anonce, který ve svých rubrikách nabízel pomalu všechno, a inzerátů se chytly i známé renomované a do té doby solidní časopisy, které dokonce bez uzardění nabízely i sex. Erotika se stala byznysem. Časem se objevily v některých časopisech hanbaté ženy, ale i muži. Vyzývavě nabízeli své tělo na prodej, vychvalovali své přednosti a nebáli se to vůbec na veřejnost ventilovat. Stát nad tím přivíral ne jedno, ale obě oči a stal se tak tím největším pasákem, který se nad tím na oko pohoršoval, přitom klidně nechal provozovat bordely a různé pochybné noční bary, které se sice jako bordely na venek netvářily, ale každému bylo zřejmé, o co tam jde. Novinové stánky veřejně nabízely erotiku všeho druhu a byly v té době obklopeny mládeží.

Přitom člověk nemusel být právníkem, aby rozpoznal, že jde pořád o platný trestný čin ohrožování mravní výchovy mládeže. Své by o tom mohli vyprávět kantoři, kteří ve škole zabavili nejeden erotický časopis, co šel ve třídě z ruky do ruky, a vůbec neplatilo známé: Dostaneš ho až po skončení školního roku.

Deset let po sametové revoluci písecká kriminálka vyšetřovala případ, který se právě narodil z jednoho nevinně vypadajícího inzerátu a na dlouhou dobu ji zaměstnal. Třetí středu v květnu, krátce po ranní poradě u šéfa kriminálky kapitána Karase, se ozval v kanceláři U Studničků telefon. A protože jako první po něm sáhl poručík Mach, musel se zvednout od stolu a sjet dolů na vrátnici pro Květu Malou, která si přišla na kriminálku postěžovat. Mach, který byl ve všech píseckých hospodách a kavárnách pochopitelně jako doma, tu dámu, které nebylo ještě padesát, znal z kavárny od Volfů a taky z „Vatikánu“, což byla jeho oblíbená kavárna poblíž píseckého děkanství a kostela Panny Marie, kde se smělo kouřit. Květu Malou si vzal nahoru k sobě do kanceláře a ani se jí nemusel zeptat, co má na srdci, protože jen co si tu Květa Malá zapálila voňavou cigaretu, spustila sama.

„Nebudu, pane Mach, chodit dlouho kolem horké kaše, ale vypadá to, že mám dost velký problém.“

„Na problémy jsme tu, paní Květo, zavedený, povídejte,“ zapálil si na to Mach cigaretu a byl jedno ucho.

„Chtěla jsem vás, pane Mach, oslovit včera odpoledne ve Vatikánu, ale na to tam bylo moc známých očí a uší, tak jsem raději přišla za vámi,“ vyndala Malá z kabelky fotografii sebe a jednoho muže, který Machovi ani přítomnému poručíku Studničkovi nic neříkal. A k fotografii přiložila vystřižený inzerát z Anonce.

„Jsem už pět let rozvedená, a tak jsem si řekla, že půjdu, jak se říká, štěstí a náhodě naproti a odpověděla jsem před půl rokem na tento inzerát. Jde o tohoto pána, který se mi představil v dopisu jako architekt Karel Bouda z Prahy,“ sáhla Květa Malá znovu do kabelky a vyndala z ní několik dopisů psaných na stroji, s nic neříkajícím podpisem.

„Nejdřív jsme si spolu jen dopisovali a po měsíci jsem přistoupila na schůzku v Praze, kde jsme se spolu sešli v kavárně Slávie naproti Národnímu divadlu, protože ten pán měl údajně rozbité auto. A tak jsem vyrazila do Prahy se svým Pepou. Tak říkám favoritu, který mi nechal můj bejvalej,“ vysvětlila hned Malá toho Pepu, aby nebyla mýlka, že si s sebou vzala garde...

„Po rozvodu jsme prodali chatu v Topělci, a tak jsem něco málo přidala a koupila jsem si garsonku na nábřeží za Rackem. A souhlasila jsem s tím, aby se ke mně pan architekt Bouda nastěhoval. Přišlo mi to sice dost divný, protože sehnat práci pro architekta v Písku je problém, ale Karel mi tvrdil, že má práce mimo Písek až dost, takže se doma stejně moc nedržel. Vrátil se většinou až na víkend autobusem, protože mi tvrdil, že to jeho auto dal do opravy jednomu známému, který na něj nemůže sehnat náhradní díly,“ odmlčela se Malá a Mach ani Studnička jí do jejího zpovídání nijak nezasahovali.

„Pepu jsem v Písku nepotřebovala, tak jsem mu časem nabídla, aby si vzal moje auto, aby nemusel jezdit po republice za svými projekty autobusem nebo vlakem,“ sáhla Malá po druhé cigaretě, a jen co si ji zapálila, pokračovala.

„Karel asi tak za dva měsíce za mnou přišel s tím, jestli bych ho nemohla založit, než mu přijdou peníze za projekt, že potřebuje dát tomu opraváři peníze na nějakou drahou součástku, kterou mu přivezou z Německa, a tak jsem mu půjčila třicet pět tisíc. Naštěstí jsem tyhle peníze měla, protože jsem zdědila po jedný tetě ve Smolči chalupu, kterou jsem prodala za čtyři sta padesát tisíc. Dva dny nato mi Karel volal, že by potřeboval ještě dvacet tisíc, protože se na tom autě objevil další problém, a tak jsem mu půjčila dalších dvacet tisíc, pro který si přijel ještě ten den.“

„Hergot, ženská, dát někomu, koho znáte pár měsíců, jen tak padesát tisíc, to už vám nebylo podezřelý?“ ozval se Studnička a nechápavě zavrtěl hlavou, protože už tušil, co přijde.

„No nebylo, protože mi je Karel poslal během dalšího tejdne na účet,“ odmlčela se na moment Květa Malá a opět sáhla po cigaretě.

„Když se Karel vrátil, tak mi ukazoval, že dostal zálohu sto tisíc na nový projekt v Kutné Hoře, kde budou stavět novou mateřskou školku. Všechno bylo jinak v pohodě až do té doby, než Karel přišel s tím, že jeho kamarád, inženýr Petr Babický, se rozvádí a prodává rozestavěný dům v Říčanech u Prahy a že by bylo dobré ho koupit. Ukázal mi fotku domu v hrubé stavbě s tím, že je to v dobré lokalitě a že bych mohla sehnat v Říčanech nebo v Praze jako účetní a daňová poradkyně slušné místo, že má všude spoustu známých,“ udělala Malá dramatickou pauzu a pak to přišlo.

„V podstatě mě v Písku nic nedrželo, dcera je jako zdravotní sestra už pátý rok v Německu a má byt v Praze. Tak jsem si řekla proč ne a těch dvě stě padesát tisíc jsem mu jako zálohu na ten rozestavěný dům dala s tím, že převezmeme od toho Karlova známého jeho hypotéku na dva miliony, což mi na takový dům nepřišlo až tak moc,“ kývla Květa Malá Machovi na kafe, i když vypadala, že by spíš potřebovala něco ostřejšího.

„Jak vás tak, paní Malá, zatím pozorně poslouchám, tak to vypadá, že zřejmě budete asi bez peněz i bez domu a nakonec i bez pana Karla. Mám pravdu?“

„Máte, pane Studnička,“ přikývla Malá Studničkovi a pak přišlo to, co oba kriminalisté celou dobu čekali.

„Karel se však přestal ozývat a já už o něm dobře měsíc nevím, takže jsem ho k vám přišla nahlásit jako pohřešovaného. Když jsem totiž zavolala na Městský úřad do Kutné Hory, tak mi bylo řečeno, že žádnou mateřskou školu nemíní stavět a jméno architekt Karel Bouda jim vůbec nic neříká. Okamžitě jsem tedy zavolala na stavební úřad do Říčan a zeptala se na inženýra Babického, kde mi bylo řečeno, že inženýr Babický v Říčanech nic nestaví a jeho jméno jim tam vůbec neprochází.“

„Takže to vypadá, že jste nejen bez peněz, ale i bez auta.“

„Vypadá to tak, pane Mach. Zřejmě jsem pořádně naletěla nějakýmu podvodníkovi. Za blbost se holt v životě platí. To je tak, pane Mach, když se ženská v mým věku zamiluje, tak i v gaunerovi vidí pánaboha. Myslíte, že mám nějakou naději, že se ten chlap chytí?“

„Mno, naděje umírá vždycky jako poslední. Moc bych ale za to nedal, že žádnej Karel Bouda jako architekt nebude existovat. Mrknu do jejich seznamu a taky se podívám, jestli ten váš amant není v celostátním pátrání, protože tyhle povedení ptáčkové obvykle nehnízdí jen na jednom místě,“ sedl si Mach k počítači a vyjel si seznam architektů v republice a moc se divil, když v něm narazil na stejné jméno dokonce pětkrát.

„No nic není ztraceno, tohle se dá vyřídit pár telefony, protože tu jsou jejich adresy, takže se tak dostaneme i na jejich fotografie z občanky. Teď se mrknu do pátrání a uvidíme,“ otevřel si Mach kriminální databázi celostátního pátrání, a jen zadal do počítače Karel Bouda, objevil se mu na obrazovce muž ve věku pětašedesáti let, který podle popisu a fotografie, co mu dala Malá, mohl odpovídat hledanému podvodníkovi, vydávajícímu se za architekta.

„Pojďte se, paní Květo, podívat na tohoto pána. Mohl by to bejt on? Tahle fotka je ale stará pět let,“ pozval Mach Květu Malou k počítači, ale ta byla poněkud na rozpacích.

„A víte, že teď si nejsem vůbec jistá? Tady je bez vlasů, holohlavej a má brýle. Nahatýho ho tam náhodou nemáte?“

„Tak tím, bohužel, nemůžu sloužit. Tohle je jeho poslední fotka, fotili ho na kriminálce v Rychnově nad Kněžnou, když ho dávali do basy za řadu podvodů, jaký udělal na vás. Jinak je z Uhříněvsi u Prahy, je rozvedenej a hledají ho tři kriminálky v republice pro podvody. A taky ho hledají Pražáci pro neplacení alimentů na tři děti. Lepšího s vlasama vám, bohužel, nenajdu,“ vrátil se Mach ke stolu, když vtom do toho skočil Studnička.

„Když už jsme, paní Květo, u tý nahoty, on má na těle nějaký to mateřský znamení nebo tetování?“

„To má. Mně tvrdil, že si to nechal vytetovat ještě za studií s několika dalšími kamarády, když nás v osmašedesátým obsadili Rusové. Na pravé půlce zadnice má vytetováno: Svět patří těm, co se neposerou, a na levé straně má vytetovaný srp a kladivo s pěticípou hvězdou. Taky mě to překvapilo.“

„To si spíš ten darebák nechal vytetovat v kriminálu, protože jak tady na to koukám, tak tenhle Karel Bouda je už devětkrát soudně trestanej,“ ozval se od počítače Mach, který si nechal na Karla Boudu vyjet sjetinu z tiskárny, a Studnička si hned na ústředně nechal spojit kriminálku v Rychnově nad Kněžnou.

„Moc pochybuju o tom, že by ho na kriminálce fotili i nahatýho, to bysme spíš našli v databázi vězňů. Tam je fotí nahatý kvůli zvláštním znamením. Ale to bysme museli napřed vědět, kde naposledy seděl. Náhodou nemáte, paní Květo, doma nějakou věc, kterou u vás pan ‚architekt‘ dost často používal? Dost by nám to totiž píchlo, kdyby na tom náš technik našel nějaký jeho palečky.“

„Co často používal? No, na mně už, pánové, těžko nějaký jeho palečky najdete, ale když přijel, tak používal často takový dlouhý hnědý obouvátko z umělý hmoty, protože se těžko přes tu jeho cejchu sehnul. Tam by se snad mohlo něco takovýho najít. To najdete u mě v předsíni, já jsem na něj nesahala, protože ho nepoužívám. Bude mi padesát, ale jsem ještě holka jako proutek a ohýbání mi nedělá problém, protože chodím na nábřeží do Čechovky do fitka,“ zvedla se Malá ze židle a předvedla Machovi a Studničkovi parádní předklon s dotykem dlaní až na podlahu, za což se jí od obou dostalo zaslouženého potlesku.

„Jo a taky by mohly být jeho otisky na skříni v obýváku, kde mám hikoráckou obývací stěnu. Ztratila jsem od ní klíč, takže se musí otevírat za dveře,“ vzpomněla si Květa Malá. Po podrobném výslechu a tím pádem i podání trestního oznámení na neznámého pachatele opouštěla Malá kriminálku s technikem Kotrbáčkem, který se, když se od ní vrátil, tvářil velice spokojeně.

„Pánové, je to tady, palečky jak vymalovaný. Zejtra s tím zajedu na techniku do Budějc a uvidím, co nám vyleze za fešáka z AFISu,“ přišel technik Kotrbáček oznámit do kanceláře U Studničků sejmutí otisků z bytu Květy Malé a dostal za to od Studničky velkého frťana myslivce, neboť si ho zasloužil. Hned jak technik Kotrbáček z kanceláře odešel, ozval se před Machem na stole telefon. Studnička se k němu dvakrát nehrnul, protože právě zaléval na okně velký tchýnin jazyk, a tak si to vzal Mach.

„To jste ještě vy, paní Malá? Ještě jste si na něco důležitýho vzpomněla?“

„Ani ne. Jen jsem se chtěla, pane Mach, zeptat, jestli to tím všechno končí, když už máte ty zajištěný palečky?“

„Kdepak, ani náhodou. Tím, že někteří někde končí, my, paní Malá, naopak začínáme. Rozhodně se vám ozvu. Telefon na vás mám a vím, kde vás potkám. Vatikán je moje oblíbená kavárna, kde si můžu dát ke kafi cigáro a věneček. Věnečky, ty já, paní Květo, můžu, ty já přímo miluju,“ nedopustil si Mach dvojsmyslnost, na kterou Malá okamžitě zareagovala.

„Jestli vám jde, pane Mach, opravdu jen o tu sladkost, jiný věneček ve svým věku už těžko můžu nabídnout, s tou by se snad dalo i něco udělat. Věnečky, ty já umím. Zastavte se někdy u mě doma na kafe. Myslím, že bych měla pro vás jednu velkou zajímavost, která by vás určitě zaujala,“ udělala Květa Malá malou dramatickou pauzu, a aby svému pozvání dodala patřičnou váhu, zeptala se Macha, jestli už mají pachatele na zapálenou chatu na Radavě.

„Na Radavě? To nemáme. Vy snad o tom něco víte?“ chytil se okamžitě Mach a je pravdou, že s tou návštěvou u Květy Malé dlouho neotálel.

Než se vypravil poručík Mach za Květou Malou na největší sídliště v Písku, kde se neřeklo jinak než Na Jihu, přestože se jmenovalo Přátelství, vyndal ze skříně neobjasněný případ starý dobře dva roky, aby si osvěžil některé jeho detaily. Teprve pak si domluvil schůzku, na kterou vyrazil nejen s kytkou, ale i s lahví červeného merlota, aby nepřišel vyloženě s prázdnou. Pravdou je, že v té době už od technika Kotrbáčka věděl, že Karel Bouda, který připravil Květu Malou o peníze i auto, byl opravdu ten, kterého ona na trojdílce z kriminálního alba vůbec nepoznala.

Květa Malá ho přivítala v bordových lesklých šatech dlouhých až na zem a Machovi dalo dost hádání, jestli to jsou šaty, nebo noční košile, neboť ten nadupaný hluboký výstřih, kde to odhadoval na slušné čtyřky, vypadal dost nebezpečně. Květě Malé ten Machův dlouhý pátravý pohled nemohl samozřejmě ujít. Zavedla Macha do obýváku, kde bylo plato věnečků, o kterých měl Mach pochybnosti, že je dělala sama Malá. Tipoval je podle provedení na cukrárnu U Volfů nebo na cukrárnu Geigera, kam je chodil čas od času kupovat. Kytku předal hned v předsíni a s vínem, které s sebou přinesl, nijak nepospíchal, neboť na stole byla láhev francouzského koňaku a dvě sklenky. Malá odběhla do kuchyně a z té se ozvalo: „Předpokládám, pane poručíku, že jste ještě nevečeřel a nedáte mi košem? Připravila jsem výborný bramborový salát a kuřecí řízky,“ vplula do obýváků Malá s dvěma podnosy a Mach se nezmohl na odpor, protože opravdu ještě nevečeřel. Malá se okamžitě chopila role hostitelky a nalila aperitiv.

„Můžu vám, pane Mach, nabídnout tykání? Mně ten pan poručík připadá moc úřední. Já jsem Květa,“ pozvedla Malá sklenku a překvapený Mach jí na tykání přikývl.

„Já jsem Karel,“ připil si Mach s Malou na tykání a bez velkého pobízení se pustil do nabídnuté večeře, k níž Malá pustila elpíčko Stevieho Wondera, při kterém se najednou dalo hovořit úplně o všem. Sluší se říct, že než se Mach dostal s Malou kolem půlnoci do postele, vystřídal Stevieho Wondera ještě Glenn Miller a Paul Anka, při kterém Květa Malá požádala Macha o tanec. Tak se konečně pomalu a jistě dostávala k tomu, proč sem Macha pozvala, tedy k zapálené chatě na Radavě, která před dvěma roky shořela do základů, protože byla celá dřevěná. Mach dokonce vyndal z tašky láhev merlota, který Malé rozvázal jazyk. Dozvěděl se tak o jisté Vlastě Holanové, která byla dříve tou nejlepší kamarádkou Malé, ale poté, co jí přebrala přítele, už kamarádkou nebyla. A z jejího vyprávění bylo zřejmé, že chatu neměl na svědomí žádný „chatař cesťák“, který si tam přitápěl po vloupání vařičem. Z Malé vypadlo, že tu chatu měla půjčenou právě její kamarádka Vlasta Holanová z Milevska, která tu byla se svým milencem, ale zapomněli v podkroví vypnout vařič. Když si na to Holanová vzpomněla a druhý den se tam vrátila, tak už našla chatu shořelou. Majiteli chaty to přiznala a pojišťovna mu samozřejmě vyplatila celou částku za zničenou nemovitost, která se pohybovala kolem půl milionu. V době, kdy došlo k požáru chaty, se v rekreační oblasti Radava pohybovalo několik vloupačů do chat, ale žádnému z nich se to nepodařilo prokázat. S tím se Holanová Malé svěřila a ta tuhle informaci v sobě tutlala do té doby, než zjistila, že jí Holanová přebrala milence, za něhož se po půl roce provdala. S tím také Mach usínal k ránu v posteli Květy Malé a je pravdou, že druhý den na ranní poradě u kapitána Karase chyběl a telefonem šéfovi kriminálky oznámil, že si bere dovolenou, neboť není jaksi ready.

„Takže jsi, Machouši, večer dost přebral. Mám hádat? Reinerů, Marjánka, Zlatá hvězda, Jiřík z Poděbrad, nebo jsi skončil na Jihu U Žáby?“

„Šéfe, nemůžu hovořit, ale dost přihořívá. Bylo to na Jihu, ale ne U Žáby. Zítra ti řeknu víc, ale mám moc dobrej erfolk na tu zapálenou chatu na Radavě, co nám visí neobjasněná už dva roky,“ skončil Mach urychleně v předsíni hovor a vrátil se do ložnice Květy Malé dospat manko z včerejší noci.

Druhý den přišel poručík Mach do práce, jak jinak než zase na poslední chvíli. Ani nezacházel do své kanceláře a vzal to rovnou na ranní poradu, kde místo šéfa kriminálky seděl za stolem jeho kolega poručík Studnička.

„No tohle? Pod tímhle člověkem já sloužit nebudu. Ten by mě honil jak nadmutou kozu! Tak se ti, Studno, podařilo Karase z tohohle fleku konečně vyštvat? Vy s tím všichni souhlasíte?“ spustil Mach na Studničku, který mu ukázal na jeho místo a začal rozdělovat úkoly.

„Koukám, pane kolego, žes ráno zase honil minuty, abys stih poradu a neplatil. Vůbec se tě, Machouši, neptám, jestli s mým šéfováním souhlasíš, vybal, co budeš dneska dělat. Jak jsi daleko s tím Boudou, co obral Malou? Jak se tak na tebe dívám, tak jsi spíš dál s Malou, mám pravdu?“

„Teď to chceš vědět jako Studnička, nebo jako zastupující šéf? Řekni, kam jsi zašantročil Karase?“

„Machu, zapomněl jsi říct: Šéfe! Tak povídej, na čem budeš dělat?“ trval na svém Studnička a to už se všichni na poradě začali slušně bavit.

„Co bych asi tak dělal? Kurva, Studno, ty bys byl nepříjemnej šéf. Zlatej Karas! Tak mám sice dneska podle plánu něco jinýho, ale potřeboval bych na dnešek nutně auto do Milevska. A řidiče, protože za volant to dneska není ani náhodou,“ přiznal tak Mach, že večer opět něco popil, ale to už k němu pátračka Čtveráková natáhla přes stůl ruku.

„Ale jo. Auto s řidičem, Machouši, dostaneš, ale až dáš do ‚vochlafondu‘ tady pátračce padesát korun.“

„A moh bych vědět, doprdele, za co? Přišel jsem akorát!“

„Tak už je to, Machouši, stovka, protože v kanceláři šéfa kriminálky se na poradě sprostě nemluví zadarmo,“ mrkl Studnička pobaveně na Čtverákovou, která mu to mrknutí vrátila.

„Jinak Karas je, Machouši, u doktora, sklátila ho asi chřipajzna. Takže bez dalších keců naval tady do vochlafondu stovku, do Milevska s tebou pojede na případ Čtveráková,“ ukázal Studnička na kolegyni, která mu na to ráda přikývla.

Z Milevska se po třetí hodině vrátili poručík Mach se Čtverákovou vyloženě v pohodě. Přivezli s sebou tři výslechy. Vlasty Holanové, jejího milence Zdeňka Molčána a majitele shořelé chaty inženýra Mrázka z Příbrami. Za stolem šéfa kriminálky už nezastihli poručíka Studničku, ale seděl za ním kapitán Karas, před kterým bylo plato paralenu, dva citrony a sklenička medu. Jen co se tu Mach objevil, šéf kriminálky mu podával fax.

„Poděkuj dopravákům ze Zlína. Zadrželi ti tam na sídlišti Boudu i s tím ukradeným autem Malý. Jinak tam udělal voltr na jednu vdovu, ze který vytáh rovných tři sta tisíc, takže ho budou dávat do vazby. Je to velkej milovník kuličky, všechny ty prachy nechal v kasinu v Ostravě. A teď mi řekni, co jste dělali celej den s Petrou v Příbrami a Milevsku?“ hodil kapitán Karas do sebe dva paraleny a zapil je pořádně čajem.

„Dostal jsem slušnej erfolk na shořelou chatu toho Příbramáka. Tady máme výslechy. Nemusím ti, šéfe, říkat, jak jsem se k tomu dostal.“

„To si nech, Machouši, klidně pro sebe. Jak ses to dozvěděl, mě nezajímá. Důležitý je, že je ten případ venku. Ber to tak, že jsem to právě vzal jako takový malý tajemství dobrýho poldy. Ty výslechy mi tu nech, mrknu na to, a koukej vypadnout, nebo chytíš ode mne chřipajznu a budeš pak někde někomu chybět,“ sáhl kapitán Karas po kapesníku a z jeho kanceláře se ozvalo hlasité troubení, které si říkalo nejen o horký čaj a paraleny, ale i o postel…

Table of Contents

Tajemství dobrého poldy