B. M. Horská

Rukavičky smrti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© B. M. Horská, 2016

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7927-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7928-9 (mobi)

Možná máte podobnou zkušenost jako já. V médiích zachytím střípek šokující informace, chtěla bych se dovědět víc, ale než se k tomu dostanu, nahradí ji nekonečný proud dalších útržkovitých zpráv. Proto si velmi vážím práce některých investigativních novinářů. Mimo jiné dávají strohým zprávám hloubku a lidský rozměr. Novináři Rob Evans a Paul Lewis způsobili, že jsem napsala tuto knihu. Za inspirativní setkání a nasměrování k odborné literatuře děkuji MUDr. Heleně Kvapilové. Velký dík patří mé nejbližší rodině a kritickým čtenářkám Evě Č., Evě Skalníkové, Heleně Kvačkové, Jiřině C., Nadě Johanisové, Věře Skalníkové, Vlastě Hůrkové a Zdeňce Lechnerové. Za kreativní pomoc při propagaci děkuji Josefovi J., Evě Skalníkové, Ingrid S., I. Remsové, Jakubovi Starému, Jonášovi J., Monice Else, Giorgiu Ciacciovi, Mauru Ciacciovi a v neposlední řadě nakladatelství MOBA.

Tato kniha vypráví fiktivní příběh. Postavy v něm jsou smyšlené.

B. M. Horská

Konečně se rozloučila s posledním smutečním hostem. Nevnímala, co jí vlastně říkal, jen se snažila tvářit trochu vstřícně. Cítila se tak vyčerpaná, tak strašně prázdná. Nezbylo v ní vůbec nic, žádná myšlenka, žádný pocit. Kromě jednoho – bolest. Když se blížila ulicí k domu, raději se nedívala nalevo ani napravo. S další kondolencí naštěstí nikdo ze sousedů nepřispěchal. S hlavou sklopenou co nejrychleji vyběhla po schodech. Odemkla, vstoupila do chodby, zavřela za sebou a opřela se zády o dveře. Už nedokázala zadržet slzy, které se jí řinuly proudem po tvářích. S námahou se odlepila od dveří a prošla do vedlejší místnosti. Zadívala se na fotografii v modrém rámečku na římse nad krbem. Rukávem si utřela slzy a usmála se. Přece on se na ni bude také už vždycky jen smát… v jejím srdci. Vedle fotky seděl plyšový medvídek s pruhovaným srdíčkem na prsou. Uchopila ho do ruky, přivoněla k němu a pak plyšáka vrátila zpátky na původní místo. Potom vzala z římsy obrázek a přitiskla si ho na prsa.

1

Tehdy se stala chyba

Kýchnul. A ještě jednou. Snad tady nedostane rýmu. Tady! A k tomu v létě. Nenapadlo ho, že by tu mohla být až taková zima. Otřásl se, ale snažil se chlad nevnímat. Uvnitř ho hřál pocit, že už to brzy skončí. Čekal na vhodnou příležitost. Snažil se vypozorovat rytmus pohybu lidí v domě a začalo mu být jasné, že přes den nebude schopen žádné akce. V přízemí bylo holičství, do kterého stále přicházeli zákazníci. Jen mezi jednou a čtvrtou odpoledne nastala pauza. Jenže to zase u vchodu vysedávalo několik žen na židlích. Žvanily bez přestávky. Zbývala už jen noc. Tu první to nevyšlo. Někde nahoře slavili. Dům byl plný lidí. Doléhaly k němu tlumené hlasy, které střídal potlesk a cinkání skleniček. Zaslechl i dětské výskání. Tipoval to na rodinnou oslavu. Snažil se být maximálně opatrný. Najednou! Asi reakce na to, jak nesmyslně ztratil nervy. Zaklel. Pokud se to mělo stát, jednodušší by to měl někde venku za městem. Mohl už být dávno pryč a neseděl by teď tady dole ve tmě a v nepříjemně vlhkém chladu.

Původně akci naplánovali úplně jinak. Úkol zněl najít ho nebo aspoň získat informace, kde by ho mohli hledat. Osobně se domníval, že vše rychle vyřídí a okamžitě zmizí. Přišel se přece jen zeptat. Možná i trochu zastrašit, ale nic víc. Samozřejmě že dopředu nemohl předpokládat nic, ale šel skoro najisto. Věděl, že jde na správné místo. Vůbec ale nečekal, že se setká s výsměchem a odmítáním. Že prý se spletl anebo zbláznil! Místo toho, aby ten člověk vyklopil, jak to bylo, na všechno jen odpovídal „ne“. Nakonec už aroganci toho povýšeného kreténa dál snášet nemohl. Úplně se mu zatmělo před očima. Přece sem nepřijel, aby ze sebe nechal dělat pitomce. To nemohl dopustit. Zálibně se zadíval na své paže a povzdechl si. Látka na krátkých rukávech trička se na vypracovaných svalech napínala. Znova kýchnul, ale tentokrát hluk instinktivně přidusil rukou. Byl si absolutně jistý, že zatím jeho přítomnost v domě nikdo nezaregistroval. Škoda jen, že ho nedokázal odnést hned. Jenže v tu chvíli nevěděl kam. Nejdřív musel najít místo. Kdyby věděl o tomhle, přehodil by si ho, ještě teplého, vláčného a… stále téměř živého, přes rameno a tiše by ho snesl. Kvůli pohybu v domě mu to nevyšlo. Teď tam nahoře čekal ztěžklý, ztuhlý a nepoddajný. A v tomhle vedru bůhví, co se s ním ještě… Cítil, jak se mu zvedá žaludek. Ne, to by nedokázal. Mouchy, puch a dotýkat se ho – to by nesnesl. Musel by ho do něčeho zabalit. Možná do povlaku přikrývky, jestli by v bytě něco takového našel. Povlak by na něho navlékl jako pytel. Mohl by ho po chodbě táhnout a pak ho opatrně spouštět dolů po schodech. Určitě by to bylo snazší, než se potýkat se ztuhlým tělem. A nemusel by se ho přímo dotýkat. Otřásl se. Až nakonec. Na chvíli by to zvládl. Připravil by se na to. Navíc tady dole by už téměř neriskoval, že ho někdo z domu uvidí. Nebyl by tak nervózní. Nejvíc ho štvalo, že nevyřešil problém. Naopak. Vytvořil další. Zaklel. Teď je ovšem třeba se soustředit na to, aby nedošlo k něčemu ještě horšímu. Musí ho odstranit dřív, než se vrátí ona. Ona. Zmínil se o ní. Určitě existovala. S ní už ale setkání riskovat nebude. Podle toho, co říkal, byla někde pryč. Určitě ale neřekl, kdy se vrátí. Zhluboka si oddychl. Podíval se na hodinky. Bylo po půlnoci. V domě se rozhostilo ticho. Teď nastala ta správná chvíle.

2

Za odpočinkem na Sicílii

Strašný vedro, povzdychla si inspektorka Elen Jollyová, toho času na nemocenské. Kapesníkem si setřela pot z čela a podívala se na hodinky. Bylo půl páté odpoledne. Cesta z letiště Falcone-Borsellino v Palermu trvala o dvě hodiny déle, než předpokládala. Vlak, kterým cestovala, se asi po padesáti kilometrech náhle zastavil. Elen zvedla oči od průvodce, v němž si fascinovaně četla o drastickém příběhu dvou italských právníků – hrdinů boje proti mafii, po nichž bylo palermské letiště pojmenováno. Vlak stál někde na mezi. Do té chvíle živě diskutující cestující rázem ztichli.

Během několika minut vyskočila teplota v už tak rozpáleném vagónu snad o deset stupňů. Na sicilskou výheň ji deštivé léto v Milton Keynes nepřipravilo. Po chvíli čekání vlakem prošel průvodčí a něco oznamoval. Mezi cestujícími zašuměl vzrušený hovor. Elen se snažila pochopit, o čem průvodčí mluví, ale nakonec se rozhodla stejně jako ostatní shromáždit zavazadla, vystoupit a s kufry v ruce následovat dav podél kolejí. Naštěstí se vlak s porouchanou lokomotivou zastavil jen pár set metrů před nádražím, ze kterého po dalším čekání pokračovali náhradní vlakovou soupravou.

Z nástupiště, na kterém konečně v Trapani vystoupila z rozpáleného vlaku, bylo jen pár kroků do staniční budovy. Ovanul ji příjemný průvan. Zraněná noha se začínala ozývat. Nejspíš důsledkem dlouhého cestování. Ráno během přistání na letišti v Palermu měla pocit, že odjezd z Anglie bylo špatné rozhodnutí. Noha už přece vůbec nebolela. Měla lékaře přemluvit a vrátit se do práce. Utvrzovala se v tom, že je naprosto v pořádku. Svého lékaře o tom ale před pár dny přesvědčit nedokázala. Zpět do práce ji pustit odmítl. Elen si zase neuměla představit, že bude týdny nečinně čekat na rehabilitaci.

Něco ji napadlo: „A co kdybych odjela k moři? Chodila bych tam plavat a na procházky, místo abych seděla doma a čekala, až na mě přijde řada na elektroléčbu?“

„Nechám to na vás. Možná že to nakonec není špatný nápad,“ souhlasil lékař. „Zahraniční dovolená vás bude držet daleko od práce.“

Před trapanskou nádražní budovou parkovalo několik taxíků. Elen zalovila v kapse po papíru s Oliinou adresou. Ve stejném okamžiku ji oslovil starší taxikář vyklánějící se z černého fiatu. Elen věděla, že Oliin byt je někde mezi nádražím a centrem města. Neměla však sílu se s bolavou nohou a kufrem na kolečkách plazit odpoledním žárem. Ukázala taxikáři adresu a nasedla.

„Via Giudecca,“ vyslovil taxikář hlasitě adresu a ve stejném okamžiku se zprudka rozjel.

To už jsme tady? Vyhlížela po jízdě úzkými uličkami Elen překvapeně z auta. Zalovila v peněžence a podala taxikáři peníze.

Čtvrť vypadala, jako kdyby včera skončila válka. Čtyřpatrové domy s opadanou omítkou zdobily oprýskané balkony. Podobné jako ty, které předtím zaujaly její pozornost při průjezdu ulicemi starého Palerma. Působily dojmem bývalé slávy, kterou tušila, ale nic o ní nevěděla. Pohled na ně vzbuzoval zvědavost. Kdyby balkony nepřetékaly rozbujelými rostlinami v květináčích a na sušácích pod okny neviselo prádlo, měla by dojem, že tu nikdo nebydlí. Některé domy měly vchody i výlohy obchodů zatlučené prkny, ale ten, před kterým vystoupila z taxíku, měl v přízemí v provozu holičství. Otevřenými dveřmi zahlédla sedící zákazníky. Stiskla kliku vedlejších dveří. Bylo zamčeno.

Elen sahala do kabelky pro mobil, aby dceři oznámila, že stojí před domem, když se nad ní ozvalo: „Ahóóój mami! Počkej tam, dojdu pro tebe.“ Zaklonila se a zamávala na dceru. Oliina hlava zapadla zpět do místnosti a Elen se váhavě rozhlédla, kdo všechno to hlučné halekání zaslechl. Dvě šedovlasé ženy na rohu se sice na okamžik zadívaly směrem k místu, kde stála, ale teď už opět pokračovaly v rozhovoru. Zelinář z titěrné motorové tříkolky Ape s korbou naplněnou bedýnkami ovoce a zeleniny dál nerušeně vybíral velká rajčata. Ukládal je do proutěného koše zavěšeného na laně z balkonu ve třetím patře vedlejšího domu. Starší muž na balkoně si zatím přepočítával peníze, aby je ve stejném koši poslal zelináři zpátky dolů do úzké ulice.

Z pozorování nejspíš autentického trapanského výjevu Elen vytrhlo náhlé zavrzání otvíraných dveří. Objala se s dcerou. Její vůně a blízkost v Elen ochromily veškerou bojovnost. Před chvílí byla odhodlaná na Oli uhodit, na jaké adrese to přebývá, ale teď to nedokázala. Vzápětí už spolu stoupaly po kamenných schodech do druhého patra. Chodba domu působila o poznání zachovaleji než fasáda. Do prvního patra ještě chybělo pár schodů, když se dveře od bytu otevřely a škvírou prostrčila hlavu holčička s tmavými loknami. Vykulila překvapeně oči a vzápětí dveře rychle zabouchla.

Byt ve druhém patře byl překvapivě prostorný a útulný. Tady už po zchátralosti nebylo ani stopy. Nahlédla do kuchyně s francouzským oknem vedoucím na balkon. U stolu neseděli skvoteři, jak si před chvílí na ulici před domem představovala, zato na sporáku stál hrnec s vařící vodou.

„Jak bys jistě na Sicílii čekala, mami, na uvítanou budou čerstvé busiate alla Trapanese,“ usmívala se záhadně Oli.

„Busiate?“

„Je to místní specialita, nech se překvapit. Ráno jsem byla na rybím trhu pro chobotnici do salátu a po cestě jsem ještě koupila láhev Grilla,“ otevřela lednici a ukázala na láhev bílého vína. „A jsem ráda, žes mi hned nevynadala, kde to bydlím.“ Elen se zatvářila nechápavě. „Takže ti to můžu nejdřív vysvětlit.“ Elen jen neurčitě zakroutila hlavou a než stihla něco dodat, dcera pokračovala: „Tohle je bývalé židovské ghetto. Bylo prý dlouho opuštěné, ale posledních několik let se sem lidé stěhují a domy opravují. Zbytek starého města je udržovaný. I když ti to možná nepřipadá, cítím se tu bezpečněji než v Berlíně. V noci tu tak maximálně uslyšíš smích lidí, co se vrací z flámu nebo kluky na motorkách. Ale jinak si připadám jako v lázních. Volnou chůzí seš za dvacet minut na pláži, pokud se ovšem cestou nezastavíš v několika zmrzlinářstvích, jako to obvykle dělám já. A můžeš celý den plavat v moři a rehabilitovat nohu,“ usmála se Oli a sjela pohledem k Elenině pravému kolenu.

„Prosím tě, to nestojí za řeč, nedělej ze mne nemocnou… a starou…“ Elen se na dceru významně podívala, energicky vstala a přešla do obýváku, kde si bolavou nohu natáhla na pohovku. Záda si podepřela velkým polštářem. Úlevu na sobě ale nedala znát.

„Tak kdy mě seznámíš s Oliverem? Neměl tady už být? Těším se, že mi ho představíš.“ Otevřenými dveřmi pozorovala dceru, jak prostírá k večeři. Oli se na chvilku zastavila a zamyslela se. Pak si odhrnula vlasy z čela a otočila se na Elen: „Zítra. Doufám, že se ti bude líbit.“

„Taky doufám. Zatím se mi líbí jeho jméno. Podle jmen se k sobě hodíte.“

„Spíš je to náhoda, ne?“ pokrčila rameny Oli. „Snaž se ovládat svoji zvědavost a radši pojď ke stolu. Určitě máš hlad.“

„To mám. A hned po jídle si dám sprchu.“

K večeru si sedly na balkon. Oli donesla dvě malá espresa. Elen by klidně snesla i větší kávu, ale nechtěla kazit v ten okamžik italskou idylu.

„Zaléváš někdy ty kytky?“ Vstala a zabořila ukazováček do květináče. Nosem natáhla vůni muškátů. Jejich kořeněná vůně pro ni patřila k létu stejně jako slunce a teplo.

„No jasně že jo, jak by to rostliny v tomhle vedru přežily? Dnes jsem se k tomu ale ještě nedostala. Jestli se chceš hned vrhnout do práce, támhle je stočená hadice,“ ukázala Oli do rohu balkonu a odběhla do kuchyně pro dva vinné střiky. Elen otočila kohoutkem. Z hadice s chrčením vystříkl proud vody, zastavil se a opět vytryskl.

„Moc dobře to nefunguje,“ Elen se otočila na dceru, která se právě vracela s podnosem se dvěma sklenicemi. „Já vím a taky se mi ta voda nezdá moc dobrá. Kohoutek na balkoně je prý napojený na starý systém vodovodního potrubí. Zastav to. Naplním ti džbán v kuchyni.“

3

Milton Keynes, Anglie

Venku se zatáhlo a začalo pršet. Ann Marrová vyhlédla z okna své ložnice. Podle kalendáře stále ještě léto, ale ve skutečnosti celoročně podzim, povzdychla si nad anglickým počasím. Rezignovaně rozsvítila světlo. Postavila se před zrcadlo a pozorně se začala prohlížet. Na první pohled žádnou změnu nezaznamenala. S rukama v bok vypnula prsa. Působila trochu plnějším dojmem. Změny v jejich objemu pociťovala pravidelně. Neobvyklé to nebylo. Otočila se k zrcadlu z profilu a rukou si uhladila tkaninu trička na břiše. Nebylo nijak zvlášť ploché, ale Ann si stejně nepamatovala, že by někdy měla ploché břicho, ať cvičila nebo ne. Svaly pravidelně posilovala, ale stejně je nakonec zakrývala vrstva tuku. Byla to tedy pouze její tradiční pneumatika, anebo už to začínalo být vidět? Ne, ještě to nemohlo být vidět. Bylo ještě příliš brzy, uklidňovala se. Ale těšila se. Na všechno. Na těhotenství i na dítě. Tak dlouho čekala. Několikrát to vypadalo, že už našla vztah, který hledala, ale nakonec se to stejně vyvinulo jinak. Trýznilo ji pomyšlení, že se matkou možná nikdy nestane. Jenže vztah s Markem vydržel ze všech jejích známostí nejdéle. Byla s ním pohoda, legrace, líbil se jí. Splňoval Anniny představy o partnerovi. Sice toho o sobě moc nenamluvil, ale každý má něco, uklidňovala se Ann. I její předchozí partneři nějakou tu vadu na kráse měli a ona sama nakonec také není perfektní. Tři roky s ním o dítěti vůbec nedokázala promluvit. Byla hodně zklamaná, když zjistila, že Mark po dítěti nijak zvlášť netoužil. Vysvětloval, že je dost času a na otcovství se sám ještě necítil. Možná že to platilo pro něho, ale Ann už bylo třicet pět. Jak dlouho si proboha ještě mohla dovolit čekat? Od toho rozhovoru uplynuly dva roky, během kterých o dětech snad nepadlo ani slovo. Těžko se s tím vyrovnávala. Jenže teď se to prostě stalo. Bude jí Mark podezřívat, že to udělala schválně? Naštve se na ni? Rezolutně přešla do obýváku, vzala mobil ze stolku a vyťukala číslo.

„Marku, nemohu se ti vůbec dovolat,“ naléhavě pronesla Ann do sluchátka hned poté, co se v něm ozvalo: „Zanechte vzkaz.“ Zbytek jakéhokoli optimismu ji ale hned opustil, když se na druhé straně opět ozval jen hlas ze záznamníku:

„Bohužel, hlasová schránka už je plná.“ Ann rezignovaně zavěsila a telefon odhodila vedle sebe na pohovku. Její hlavou se začaly honit vzpomínky na poslední měsíce, které spolu s Markem prožili. Neuvědomovala si, že by se mezi nimi dvěma stalo něco zásadního. Nepostřehla žádný signál, který by naznačoval jakýkoliv problém v jejich vztahu. Prožili spolu několik příjemných let. Docela dlouho na to, aby byla schopná vycítit, kdyby ji Mark chtěl opustit. Aspoň si to myslela. Určitě by to neudělal tímto způsobem, uvažovala, aspoň ne takhle bez jediného slova. Něco se mu muselo přihodit. Zkusí se zeptat v nemocnici nebo na policii. Zavolá tam. Ne, to nemá cenu, nic by jí neřekli, určitě ne po telefonu. Není příbuzná. Příbuzná… znovu si pohladila břicho. Rezolutně vstala, z věšáku v předsíni vzala klíče od auta. Rozhodla se, že po cestě do nemocnice se ještě zastaví u Alana Thomsona a zeptá se ho, zda nemá nějaký nápad.

Table of Contents

1

Tehdy se stala chyba

2

Za odpočinkem na Sicílii

3

Milton Keynes, Anglie

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65