Petr Jirounek

Šestý smysl Dáši Koulové

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Petr Jirounek, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7879-4 (epub)

ISBN 978-80-243-7880-0 (mobi)

Přehled postav:

Ing. Eva Trochtová

ředitelka finančně-analytického útvaru banky ZDAR

Josef Trochta

její milující manžel

Pan Hlávka

namyšlený a obézní zástupce Evy Trochtové

Slečna Slunéčková

blondýna s pozoruhodným poprsím, sekretářka Evy Trochtové

Jurek

policejní komisař

„František“ Křesomysl Krása

policejní vyšetřovatel, zpočátku se nemají s Dášou rádi

Doktor Mráz

policejní lékař

Plukovník Sehnoutka

milovník francouzského koňaku, jinak šéf českých tajných služeb

Dagmar Koulová

doktorka práv, svérázná agentka českých tajných služeb

Alfréd Novotný

její kolega a obdivovatel impozantního poprsí slečny Slunéčkové

Doktor Koloušek

jazykový poradce u českých tajných služeb

Karbaníci:

Vlasta Kamarýt, Milan Říha, Honza Fajtl, Josef Trochta

Obyvatelé domu na Arbesově náměstí:

paní Eliška Pletková (tetička Dáši Koulové), paní Pátková, manželé Galáskovi, pan Červenka, manželé Trochtovi, paní Trávníčková, manželé Dluhošovi, pan Drábek, pan Dlouhý, manželé Presslovi, manželé Příhodovi (správci domu).

Paul Ruegg

realitní makléř, který rád lyžuje

Aline

jeho sekretářka

Gustav Kubelka

Rueggův společník

Norbert Nosek

velice zdatný pražský advokát

Bohuslav Březovský

kdysi bydlel v bytě manželů Trochtových

Ing. Martin Skácel

stavební expert

Slečna Jana Lamková

miluje vážnou hudbu a jihoamerickou módu

MUDr. Eduard Goller

psychiatr, který si chtěl založit soukromou kliniku

Charles Wagner

vrchní policejní komisař ve švýcarském Sionu

PRVNÍ TÝDEN

NEDĚLE

Po více než osmi hodinách svižné jízdy uviděla odbočku na Monthey, odkud již zamířila vzhůru do hor. Jak stoupala do vyšších nadmořských výšek, navyšovaly se i hromady odklizeného sněhu při okrajích silnice. Po nekonečném počtu zatáček se ocitla na náměstí v Morginsu. Zaparkovala, vystoupila a rozhlédla se. Před sebou uviděla kostel a za ním monument s pozoruhodnou zvonkohrou.

Přešla na druhou stranu a ocitla se před starobylým domkem. Byl na něm připevněn vývěsný štít realitní kanceláře Mayntain. Oklepala si sníh z bot a vešla.

„Dáša Koulová,“ představila se.

„Těší mě, já jsem Alain, chatička je připravená,“ přivítal ji a z velké dřevěné desky s mnoha háčky sejmul svazek klíčů, položil je na stůl a pak během několika minut vyřídili přihlašovací formality. Dáša podepsala formulář, Alain vzal do ruky klíče a společně vyšli do mrazivého, ale slunečného odpoledne.

„Uvidíte, že se vám tam bude líbit,“ řekl, nasedl a Dáša ve svém sportovním modrém mini cabrio highgate sledovala jeho terénní toyotu. Stoupali lesní cestou a po několika zatáčkách zastavili před rozkošnou roubenou chatičkou. Alain odemkl a vešli do přízemí, kde jí ukázal obývák s krbem a jídelním koutem, kuchyňku a koupelnu, v patře pak dvě ložnice, každou s dveřmi na balkón, ze kterého byl překrásný výhledem na Morgins, zamrzlé jezírko a na zasněžené svahy s vleky a lanovkami.

Sestoupili zpátky do přízemí.

„Ať se vám tu líbí,“ pravil Alain, klíče od chaty jí vložil do dlaně, popřál příjemný pobyt a odjel.

Dáša si vynesla kufr do patra, vybalila a uložila věci do skříně. Sešla do přízemí, vysprchovala se, navlékla si džíny, sportovní kostkovanou košili, lehkou větrovku a vydala se na průzkumnou cestu do vesnice.

V informačním centru ji vybavili propagačními letáky, plánem střediska a mapou sjezdových a běžeckých tratí. Vyšla znovu na náměstí a usadila na terase přívětivě vyhlížející restaurace, kam ještě dopadaly poslední sluneční paprsky pomalu končícího dne. Objednala si horkou čokoládu, rozložila před sebe dokumenty z informačního centra a na plánku Morgins si jedno místo pečlivě zakroužkovala.

Dopila čokoládu, dokumenty shrnula na hromádku a chystala se zaplatit, když zpozorovala muže v zimním sportovním oblečení, přecházejícího loudavým krokem náměstí, s pohledem zkoumajícím klienty na terase. Před restaurací zpomalil, ještě jednou přejel pohledem přítomné a usedl k vedlejšímu stolku. O několik okamžiků později se Dáše ozval mobil. Stiskla příjem a pak po několik dlouhých minut ujišťovala svou máti, že dobře dojela, chatička že se jí líbí, počasí je krásné, Alpy velkolepé, náladu že má skvělou a auto jelo k její naprosté spokojenosti. Vyslechla si řadu mateřských rad a ujistila maminku, že jí bude pravidelně volat a podávat o sobě podrobné zprávy.

Když domluvila, sklánělo se již slunce v oranžovém oparu nad hřbety zasněžených kopců a na terase začalo být chladno. Rozhodla se, že se zajde ohřát dovnitř. Ve stejném okamžiku se zvedl muž od vedlejšího stolku. Bylo mu asi čtyřicet, vysoký, štíhlý, opálený. Svým způsobem docela přitažlivý, usoudila.

„Omlouvám se, že vyrušuji,“ pravil anglicky a Dáša se na něj usmála, „ale slyšel jsem, že s někým mluvíte česky.“

„Ano, s maminkou,“ přiznala se.

„Mohu si přisednout?“

„Jistě,“ odpověděla.

„Jmenuji se Paul Ruegg,“ představil se a Dáša pochopila, že její cesta do Morgins nebyla zbytečná.

„Dagmar Koulová,“ představila se.

„Často jezdím do Prahy,“ pokračoval Ruegg.

„Soukromě nebo služebně?“

„Většinou spojuji příjemné s užitečným.“

„Takže služebně i za zábavou.“

„Vlastně ano, řídím tam jednu investiční společnost.“

„Do čeho investujete?“ zeptala se zbytečně, jeho pražské aktivity dobře znala.

„Hlavně do nemovitostí.“

„Vyplácí se vám to?“ zeptala se.

„Jinak bych to nedělal,“ odpověděl a ukázal dvě řady dokonalých zubů. „A věřím, že ještě dlouho bude. Zejména v takové lokalitě, jako je Praha.“

Paul Ruegg se rozpovídal a Dáša způsobně přikyvovala. Slunce zašlo a nyní už začala být zima i Rueggovi.

„Nepřestěhujeme se dovnitř?“ zeptal se a Dáša souhlasila.

V teple útulné starobylé restaurace se pak Paul rozpovídal o Praze, svých přátelích i podnikatelských aktivitách. Pak se ale na chvilku omluvil a ona osaměla. Po mnoha hodinách strávených za volantem se začala cítit unavená a těšila se na klidný večer ve svém dočasném útočišti, s knížkou a skleničkou vína.

Náhle začal Paulův opuštěný mobil vyzvánět. Dáša se podívala na displej: Gustav Kubelka, Prague. Její pověstný šestý smysl ji tedy ani tentokrát nezradil a přání vrátit se do útulné chatičky ji přešlo. Pak mobil ztichl a hned potom se Paul Ruegg vrátil. Usedl a zadíval se na Dášu.

„A teď mi zase řekněte vy něco o sobě. Přijela jste na dovolenou?“

„Ano,“ přikývla, „hrozně ráda lyžuju.“

„Tak jsme na tom oba podobně. I dnes bych byl raději na sněhu.“

„A proč jste tedy nebyl?“

„Měl jsem po celý den jednání.“

„Tady?“ zeptala se a zahrála překvapenou.

„Mám tady kancelář. Moje sekretářka většinu práce zvládne beze mne, dneska jsem se z toho ale nedokázal vyvlíknout,“ řekl a pak se zaraženě podíval na mobil.

„Bylo to důležité?“ zeptala se.

„To ještě nevím. Jestli ano, zavolá znovu,“ odpověděl a znovu se na ni usmál. „Řekněte mi radši, čím se zabýváte vy?“

„Vystudovala jsem práva,“ odpověděla.

„A bydlíte v Praze?“

„Ano. Dělám hlavně obchodní právo,“ odvážila se vstoupit na tenký led.

Ruegg se rozzářil. „Někoho takového v Praze právě hledám.“

„Mám spousty klientů, těžko bych mohla přibrat další.“

„Až vás seznámím s podmínkami, změníte názor.“

„Myslíte?“

„Jsem o tom přesvědčen,“ odpověděl, „ale na to máme ještě čas,“ dodal a protáhl se. „Půjdete zítra lyžovat?“

„Proto jsem přeci přijela.“

„Už jste tady někdy byla?“

„Ne, ale mám plánek.“

„Nechcete, abych vás první den doprovodil?“

„Proč ne,“ odpověděla bez váhání.

„Nevím, kdy se zítra dokážu uvolnit,“ pravil, „ale v poledne bych mohl být na terase restaurace Chalet-Neuf. Vyjedete sedačkou na Corbeaux…“

„To si najdu na plánku,“ řekla a chystala se zavolat číšníka.

„Jste mým hostem,“ pravil Paul Ruegg a přitáhl si její účtenku.

Dáša poděkovala a na tváři vyloudila jeden ze svých nejsladších úsměvů. Uvědomila si, že má tentokrát štěstí. Nestávalo se jí často, aby se z osoby, o kterou se zajímala z profesních důvodů, vyklubal příjemný a přitažlivý muž, mající navíc sám zájem o její společnost.

„Tak zítra,“ pravila a svůj úsměv okořenila i špetkou svůdnosti.

„Nechcete zůstat na večeři?“ zeptal se.

„Mám za sebou dlouhou cestu.“ Rozloučili se a Dáša vyšla z restaurace na zasněžené náměstí. Když došla ke zvonkohře, byly čtyři minuty před sedmou. Rozhodla se těch pár okamžiků počkat. Přesně v sedm se zvony, zvonky a zvonečky rozkývaly a zalily náměstí melodií, jejíž ozvěna dokonale ladila s uklidňujícím panoramatem zasněžených hor, pomalu se ztrácejících ve večerním šeru. Jsem konečně po třech letech na dovolené, řekla si, Morgins je příjemné a uklidňující místo, lidé jsou tu milí, sněhu je dost a počasí mi přeje. Jen ať si tisíc kilometrů odtud pan plukovník Sehnoutka čadí ve své kanceláři a s doktorem Kolouškem popíjejí francouzský koňak, já si to tady užiju, rozhodla se. As trochou štěstí se mi snad také podaří spojit příjemné s užitečným.

Obešla náměstí a vrátila se ke kostelu. Siluety zasněžených domků a chat se svými osvětlenými okny vystupovaly z večerního přítmí. Rozešla se po silnici ke své chatce a cestou se zastavila v obchodě s dámskou módou. Prohlédla si pár drahých hadříků a pak zklamaně vyšla na kluzký zasněžený chodník. Přešla silnici a vešla do samoobsluhy. Koupila si mléko, máslo, kousek sýra, vajíčka a sedmičku místního bílého vína Fendant.

Pokračovala v cestě, minula parkoviště, pak odbočku k sedačkové lanovce a řadu dalších obchodů, restaurací a barů. Přidala do kroku a za deset minut už seděla v chatičce pohodlně rozvalená na gauči a vyťukávala číslo svého šéfa, plukovníka Sehnoutky.

„To jste vy?“ odpověděl udiveně, rychle se ale vzpamatoval a upřel významný pohled na doktora Kolouška, který držel v ruce již načatou láhev zcela nové značky francouzského koňaku. To byl asi také důvod, proč si hned neuvědomil, jaká nebezpečí bývají skryta v telefonních hovorech přicházejících od agentky Koulové ze zahraničí.

„Cože, Gustav Kubelka?“ odpověděl zatím spíše mírumilovně a bez patrného vzrušení, „to myslíte toho pravděpodobného defraudanta, jehož případ jsme před nějakou dobou odložili pro nedostatek důkazů?“ zeptal se neopatrně.

„Ano, právě toho,“ odpověděla, „padla jsem tady, čirou náhodou…“ zarazila se, ale pak nad svou lží v duchu mávla rukou, „… na člověka, který je s Kubelkou v kontaktu, a můj šestý smysl mi říká, že by mohlo být užitečné ho trochu proklepnout.“

„Cože?“ vzbouřil se Sehnoutka, kterému až v tuto chvíli došlo, jakou potenciální hrozbu toto její sdělení obsahuje. Chytil se za hlavu a na doktora Kolouška upřel vyplašený pohled zajíce před ústím myslivcovy pušky.

„Ona si ani na dovolené v cizině nedá pokoj,“ sděloval mu tiše s rukou na mluvítku, „jakmile se tohle ztřeštěné individuum ocitne mimo můj dosah, propadne svým intuicím a ty ji vždy zavedou do bezvýchodných situací, ze kterých mě pak pokaždé může trefit šlak.“

Odkryl mluvítko a pokračoval: „Já vím, že máte bystrý postřeh, ale jste na dovolené, a tak na Kubelku zapomeňte. Koukejte tam odpočívat, opalujte se na zdravém horském vzduchu, třeba si i opatrně zalyžujte, naberte nové síly a vraťte se nám plná energie a elánu. Rozuměla jste?“ zeptal se na závěr a pak zkrabatil čelo.

„Nerozuměla? To nevadí. Máte-li nějaký nápad, pak si o něm promluvíme po vašem návratu, tady a v klidu. Ale tam o tom s nikým nediskutujte a hlavně se do ničeho neangažujte,“ pokračoval, nyní již zvýšeným hlasem, „už jsme těch vašich bláznivých ztřeštěností zažili habaděj,“ dodal a položil sluchátko do vidlice svého historického telefonu, pamatujícího snad ještě první republiku.

„Nemyslíte, že s tím elánem a nabíráním nových sil to bylo trochu zbytečné?“ otázal se doktor Koloušek.

„Zbytečné?“ zdvihl Sehnoutka obočí, „proč myslíte?“

„Dokážete si představit naši slečnu Dášu ještě nabitější silami a energií, než jakými disponuje obvykle?“

„Ona stejně neposlouchá, co jí říkám,“ odbyl Sehnoutka Kolouškovu poznámku, zapálil si cigaretu a pokračoval: „Představte si, doktore, ona tam někde v hospodě zaslechla jméno, které se náhodou shoduje se jménem člověka, kterého jsme tady před časem vyšetřovali, a hned mi kvůli tomu volá, protože si už představuje, že se jí tam podaří nalézt klíč k tomu neřešitelnému, a proto odloženému případu.“

„Ona je tak trochu třeštidlo,“ pravil rozvážně doktor Koloušek a dolil Sehnoutkovi koňak, „ale musíte sám uznat, že ty její netradiční postupy bývají obvykle docela úspěšné,“ odvážil se mírně oponovat.

„Kdyby to, čím se ona při vyšetřování řídí, byly nějaké zkušeností prověřené policejní postupy, ať jsou klidně i netradiční. V tom případě ani nemuknu. Ale intuice, pocity, pátý, šestý, nebo jedenáctý smysl, ta její tušení, která jí nabádají jednou to a podruhé zase ono, to přeci do seriózního policejního vyšetřování nepatří,“ prohlásil, usrkl si ze skleničky, zamlaskal a uznale pravil: „tenhle opravdu nemá chybu.“

„Je skutečně vynikající,“ odpověděl Koloušek, „skoro tak dobrý jako ten, který vám tehdy slečna Koulová přivezla z Londýna,“ připomněl mu.

„Jo ten… jenže kdybych se do toho případu tehdy na poslední chvíli nebyl vložil, kdovíjakou katastrofou by to skončilo,“ řekl a Koloušek si pomyslel, že pan plukovník je ve své nespravedlnosti opravdu nenapravitelný.

„Slečna Dáša za to ale byla vyznamenaná,“ pokračoval Koloušek stále srdnatěji.

„Z toho vidíte, jak je ten svět nespravedlivej,“ odvětil Sehnoutka a telefonem přivolal svou dlouholetou sekretářku Vlastičku.

„Najděte někde a přineste mi ten spis, co jsme asi tak před rokem odložili,“ poručil jí.

„Za poslední rok jsme jich odložili čtyřiadvacet, pane plukovníku.“

„Ano, jistě, to jsou tedy pouhé dva měsíčně.“

„Dobře, podívám se na několik spisů odložených před rokem. Podle čeho poznám, který z nich vás zajímá?“

„Podle čeho?“ zamyslel se Sehnoutka, „no vidíte, to je konečně správná otázka, Vlastičko. Podívejte se, ve kterém z těch spisů byl mezi podezřelými jistý Gustav Kubelka.“

„Taková zkušená, s dlouholetou praxí, a stále klade stejně pošetilé otázky,“ pravil, jakmile za ní zaklaply dveře. Pan doktor Koloušek si sice myslel své, ale jako již po léta, i tentokrát zůstal svému starému příteli plně loajální, a tak na souhlas pokýval hlavou.

„Takže ona tam někde ve Švýcarsku zaslechla něco o Kubelkovi?“ zeptal se.

„Jo, něco takového říkala.“

„Třeba by to přeci jenom mohlo být zajímavé, nemyslíte?“

„Spíše nebezpečné. Jakmile přijde s nějakou iniciativou Koulová, okamžitě se z toho stává prudce výbušná směs.“

„To máte pravdu, pane plukovníku,“ odpověděl, dopil a znovu si nalil. V místnosti se rozhostilo jakési útulné ticho, na které si oba pánové za ta léta, co se takto scházeli, zvykli a náležitě je vychutnávali.

Po několika minutách byli vyrušeni paní Vlastičkou. Nejprve se ozvalo tiché zaťukání, a když ji plukovník vyzval, nesměle se pootevřely dveře a v takto vzniklé mezeře se nejprve objevila Sehnoutkou očekávaná složka, následována kostnatou rukou a pak i vyhublým obličejem.

„Tady to máte, pane plukovníku,“ pravila a Sehnoutka se pro složku natáhl. Položil ji na konferenční stolek vedle láhve a obou kalíšků.

„Díky,“ poděkoval jí a Vlastička se opět neslyšně vytratila.

„No vidíte, a máme to tady,“ pravil a položil na starý odložený spis ruku.

„Myslíte, že nám bude užitečný?“ odvážil se Koloušek.

„Určitě. S tímto spisem se musím neprodleně a do všech podrobností seznámit. Koulová je na válečné stezce, a my proto musíme být bdělí, ostražití a hlavně dokonale připraveni.“

„Co zamýšlíte podniknout, milý příteli?“

„Napřed si to trochu pročtu,“ pravil Sehnoutka, zapálil si cigaretu a začal starou složkou listovat.

Koloušek vyprázdnil svou skleničku, na okamžik zaváhal, ale pokušení ho přemohlo a ještě si půl kalíšku dolil a na jeden ráz ho vypil.

„Pomalu už půjdu,“ řekl, „žena se vždycky durdí, když přijdu domů pozdě,“ dodal a potichu se vytratil. Musím mu přeci ponechat čas, aby se mohl vyzbrojit na blížící se střetnutí se slečnou Koulovou, pomyslel si.

Sehnoutka byl již dávno rozvedený a tyhle problémy doma neměl. A tak se i s celou složkou dokumentů přesunul za svůj pracovní stůl a ponořil se do studia rok starého případu. Četl pečlivě, četl dlouho a dělal si spousty poznámek. Kolem desáté večer začal popel ze Sehnoutkova popelníku přepadávat na desku jeho pracovního stolu, což pro něj bylo upozorněním, že překročil svou denní normu. Zavřel složku nadepsanou Kubelka-Ruegg-Goller, složil listy s poznámkami a strčil si je do kapsy. Opřel se v křesle, zkřížil ruce na prsou a v této poloze rozjímal několik minut. Když se probral, znovu si zapálil, s pevným předsevzetím, že to byla dnes opravdu poslední, otočil se k počítači, napsal žádost o zaslání zprávy o výsledcích pátrání po zmizelém doktoru Eduardu Gollerovi a e-mailem ji odeslal na oddělení pohřešovaných osob. Přes ramena si přehodil prošoupané manšestrové sako a vydal se konečně domů.

Table of Contents

PRVNÍ TÝDEN

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ AŽ NEDĚLE

RUEGG, s. a., Agénce Immobilière 2ème étage

DRUHÝ TÝDEN