JEAN E. PENDZIWOLOVÁ

Original title: Jean E. Pendziwol: THE LIGHTKEEPER´S DAUGHTERS

Copyright © 2017 by Jean E. Pendziwol

Cover design: Designed by Charlotte Abrams-Simpson/Orionbooks

Cover photo © Sky: Plainpicture/Tilby Vattard

Dragonflies: Plainpicture/Anja Weber-Decker

Lighthouse: Arcangel Images/Joana Kruse

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2017

Translation © Veronika Maťúšová, 2017

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri.

www.fortunalibri.sk

Zodpovedná redaktorka Denisa Stareková

Prvé vydanie

V knihe bol použitý citát z diela E. A. Poe: Havran, Zlatý skarabeus, Príhody Arthura Gordona Pyma (Tatran 1984)

Preklad básne: Jana Kantorová-Báliková

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, miesta a udalosti sú buď výtvorom autorkinej fantázie, alebo sú použité fiktívne, a preto akákoľvek podobnosť so skutočnými živými alebo mŕtvymi osobami, obchodnými spoločnosťami, udalosťami či miestami je úplne náhodná.

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom, či už elektronicky, mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo inými prostriedkami, bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-687-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Richardovi

A už som ľúbiť neprestal

jazero v skalnej tíšine,

kde borový les k výškam čnie.

Jazero

EDGAR ALLAN POE

(1809 - 1849)

Prvá časť

Konce a začiatky

1

Arnie Richardson

Čierny labrador už starne. Artritickými nohami stuhnuto vykračuje po vychodenom chodníku, opatrne prekračuje korene a svoje zavalité telo presúva pomedzi kmene smrekov a topoľov. Ňufákom posiatym sivými škvrnami ňuchá blízko pri zemi a hľadá stopu svojho pána.

Tak vyzerá ich ranný rituál. Prejdú sa od chatiek mestečka Silver Islet cez les k Middlebrunskému zálivu. Je to ich zvyk už od čias, keď bol labrador ešte len šteňa na tenkých labkách. Dokonca už vtedy, pred všetkými tými rokmi, mal muž biele vlasy, oči mu vrúbili vejáriky vrások a bradu mal poprášenú striebrom. Teraz obaja spomaľujú, muž i pes, trápia ich stuhnuté kĺby, kráčajú opatrne. Každé ráno, prv než za prvých oranžových lúčov úsvitu vyrazia, sa privítajú s pocitom tej najobyčajnejšej radosti z toho, že majú na prechádzku ďalší deň.

Muž sa pohodlne opiera o vychádzkovú palicu, hrčavý kus jedľového dreva, ktorú najprv vyleštili vlny Horného jazera a potom ju sám lakoval vo svojej dielni, kým sa neleskla. Nepotrebuje ju, až kým cestička nezačne stúpať. Vtedy ju zovrie pevnejšie a drevo sa stáva jeho súčasťou, nevyhnutnou a neoddeliteľnou. Zastane na vrchole hrebeňa. Stretávajú sa tam dva chodníky. Ich cestička sa spája s oveľa širšou a frekventovanejšou trasou, ktorá tvorí súčasť systému turistických chodníkov provinčného parku Sleeping Giant. V parku je ticho, aspoň zatiaľ.

Mystické miesto, tento polostrov vyčnievajúci do Horného jazera. Ostro rezané skalnaté útesy a obrúsené hrebene, tajomne vytvarované vetrom, dažďom a časom, sa ponášajú na obra spiaceho v kolíske ľadovej sivej vody. Legendy hovoria, že boh kmeňa Odžibva Nanibijou si ľahol pri vstupe do Hromového zálivu a premenil sa na kameň, aby tak navždy chránil bohaté ložiská striebra. Príbeh je možno mýtus, striebro však nie. Začalo sa ťažiť, štôlne sa zarezali hlboko pod hladinu jazera, odkiaľ baníci získavali rudu zo žíl, nepretržite ohrozovaní okolitou vodou. Vďaka baniam vzniklo mesto, vlastne len osada, zoskupenie drevených domčekov, kováčskej vyhne a obchodu, ktoré napokon všetci opustili, keď jazero zvíťazilo a pochovalo striebro do ľadového hrobu. O niekoľko rokov prišli chalupári, pozametali podlahy, oprášili stoly, vyleštili okná a pribili uvoľnené škridly a Silver Islet znova ožil, aj keď len na jednu sezónu v roku. Celé generácie mužovej rodiny v jednej takej chalupe trávievali leto a na niekoľko dní, ba dokonca týždňov, sa zastavili aj v zime, ak to počasie dovolilo. Týmto chodníčkom kráčal už ako malý chlapec.

Muž a pes začnú zostupovať k pobrežiu. Chodníček sa hadí k zálivu a pes za sebou chvostom kreslí vo vzduchu polkruhy. Starcova palica striedavo tupo udiera do vlhkej pôdy a klopká o tvrdé kamene. Horné jazero sa čerí a striasa zo seba závoj hmly, ktorý ho v noci zahalil. Hmlové sirény majákov na ostrovoch Trowbridge a Porphyry teraz mlčia, ale hodiny pred úsvitom volali na neviditeľné plavidlá, ktoré opatrne upravovali svoj kurz cez Hromový záliv, okolo mysu na úpätí vrchu Spiaci obor, ďalej smerom k ostrovu Isle Royale a po plavebných trasách na Hornom jazere. Stúpajúce slnko a osviežujúci vietor odohnali zvyšné chumáče a namiesto zlovestného volania sirén dvojicu na prechádzke sprevádza spev vtákov.

Varovanie by však bolo vhodnejší sprievod.

Keď pes ucíti blízkosť jazera, pridá do kroku. Hoci má unavené kosti a zrak mu slabne, stále je to labrador a voda ho k sebe priam volá. Predbehne svojho pána a klusá na pláž Middlebrunského zálivu. Z kopy naplaveniny, ktorú pri nedávnej búrke vlny vyniesli ďaleko na breh, uchmatne konár a pustí sa po pobreží. Labami vytvára v piesku cestičku, no len čo sa jeho stopy objavia, jazero ich zmyje.

Muž veľmi nezaostáva, stačí to však na to, aby si ju pes všimol skôr, ako sa zjaví prvý odtlačok nohy jeho majiteľa. Aj keď už má zahmlený zrak, labrador cíti jej prítomnosť a vie odhadnúť tvar, ktorý sa zjavuje za skalami, stromami, plážou a vlnami. Zastane vo vode, zabudne na konár a šteká.

Meria asi osem metrov, drevený trup má roztrieštený, na ľavoboku zíva veľký otvor, sťažeň sa hojdá, ako pod ňou stúpa a klesá hladina jazera. Každý nádych vody ju zdvíha zo skalnatého dna, aby vzápätí so zachvením dosadla späť. Hlavná plachta je stále napnutá, no potrhaná. Nakláňa sa nabok, podpalubie má prerazené, jazero ňou preteká. Muž sa ani nemusí pozrieť na názov namaľovaný na korme. Vie, že tam písaným písmom stojí Tanečnica vo vetre.

Nohy sa mu zabárajú do piesku, keď sa ponáhľa k lodi. Jeho stopy dopĺňa okrúhly koniec vychádzkovej palice, takže za sebou zanecháva akúsi správu v morzeovke. Plytký záliv vzadu vrúbia skaly. Plavidlo leží práve tam. Protestom labradora nevenuje pozornosť, namiesto toho kričí na ľudí, ktorí by ešte mohli byť na palube. Potkýna sa k mysu, čľupne do ľadovej vody. Nohy mu odspodu tŕpnu, stráca v nich cit, no on si to nevšíma a pokračuje pomedzi kamene, vyhýba sa nebezpečnej medzere medzi loďou a pobrežím a napokon sa vrúti do kabíny, kde zostane stáť, celý roztrasený.

Hoci nikdy predtým nebol na palube Tanečnice vo vetre, záplava spomienok ho takmer pohltí. Pri pohľade na polámané kormidlo a roztrhnutý povraz na dvíhanie a spúšťanie plachty zaspätkuje. Spomína si na pevnosť, ktorú obaja ako chlapci postavili z naplaveného dreva, pamätá si, ako mu zabrala ryba, keď prvý raz šli sami rybárčiť do Walkerovho kanála v malej plachetnici menom Sladký hrášok, cíti chuť piva, o ktoré sa podelili po tom, čo ho ukradli z piknikového košíka a odniesli na čiernu sopečnú pláž na vzdialenej strane ostrova Porphyry. Počuje zašepkať ich mená – Elizabeth a Emily.

„Dopekla, Charlie!“ prehovorí nahlas, s pohľadom upretým na sťažeň, na potrhanú plachtu a na obrys dvoch čajok, ktoré plachtia vysoko nad ním. „Čo si to, došľaka, zase spravil?“

Nerozprávali sa šesťdesiat rokov, odkedy Porphyry pohltili plamene. Často vídal Tanečnicu vo vetre, počul príbehy o jej kapitánovi, o Elizabeth. O Emily. On a Charlie sa však nerozprávali. Vyslovili by tak svoju spoluvinu, nech už bola myslená akokoľvek dobre, a nakŕmili by bolesť výčitkami. Prenasledovalo ho to. Neprešiel deň, aby na nich nepomyslel. Ani jeden jediný.

Starec sa musí oprieť, aby nadobudol rovnováhu, a cez schody do podpalubia nazrie do spodnej kajuty. V mláke vody pláva vankúšik na sedenie a bejzbalová čiapka. Na navigačnom stole leží kôpka kníh, pôvodne zabalená vo vyblednutej plachtovine, a pri nej zamotaný povrázok.

Sadne si na sedadlo kormidelníka. Labrador nešteká. Myšlienky mu rušia iba vtáky, tiché mrmlanie vetra a jazera a loď, ktorá sa s vrzgotom sťažuje. Charlie Livingstone nie je na palube.

Tanečnica vo vetre je bez života, okrem trepotajúceho sa svetla petrolejovej lampy, ktorá horí slabo, no vzdorovito, priviazaná k sťažňu ako maják.

2

Morgan

Zasraná strata času! Skupinka dobrákov si len tak posedáva a vymýšľa hlúpe zákony. Zvažujeme možnosti... Ako to len nazvali? Nápravného programu. Môžu povedať, že to skúsili, že sa zľutovali nad úbohou sociálne slabšou dušou – len sa pozrite, akí sme úžasní a inovatívni! Sú schovaní vo svojich maličkých svetoch s dokonalými slušnými deťmi, ktoré chodia do školy, robia si úlohy, bojujú za zákaz nezdravého jedla a za ukončenie hladu v Afrike, hrajú v basketbalovom tíme a v sobotu nikdy neprídu domov zhulené. Potľapkajú sa po pleci a povedia si: Pozrite, akí sme skvelí rodičia. Pozrite, akí sme skvelí občania. Keby tak vedeli...

Len nech zašívajú otvorenú ranu jedným malým stehom, len nech ma nasmerujú na správnu cestu. Ospravedlním sa a budem predstierať, že prijímam ich súcit. Veď to vlastne nebola moja vina. Za všetko môže systém.

Zasraná strata času!

Prehľadali mi batoh. Mala som ho zahodiť, kým som sa dostala do McDonaldu. Alebo aspoň tie plechovky od sprejov. Nemala som šancu vykrútiť sa z toho. Nie, pán policajt. Vôbec som nebola pri domove dôchodcov Boreal. Nie, pane. S tými grafitmi nemám nič spoločné. To nie je moje. Len som to podržala kamarátovi. Ktorému? Och, hmm... nie je tu.

Debili! Nik sa za mňa neprihovoril. Nikto. Všetci sklopili oči a nasávali diétnu kolu s rovnakým blahosklonným výrazom, aký používajú ich rodičia. Úbožiatko. Môžeme ju z toho vôbec obviňovať?

Zjavne mohli.

Keď ma priviedli domov, videla som, že Laurie je naštvaná. Zasa ma počastovala prednáškou o sklamaní, pri ktorej sa mi oči vždy vyvracajú dohora. K nej a k Billovi ma umiestnili pred vyše rokom, a hoci sa tvária, že ich zaujímam, mne je to jedno. Nie sú to moji rodičia a ja nemám záujem predstierať, že nimi sú. Neostanem dlho. Som len ďalšie decko v pestúnskej starostlivosti v zástupe podobných deciek, ktoré sa im premelú cez domácnosť.

Autobus sa s trhnutím zastaví pred rozľahlou budovou domova dôchodcov Boreal, vyloží ma a odfrčí. Stojím sama v tichej uličke lemovanej stromami a opiera sa do mňa studený vietor. Kde-tu sa popri obrubníku rozpadajú kôpky opadaného lístia. Pokračujem popri nich ku vchodu.

Bože, ako neznášam jeseň!

* * *

Dvere sú zamknuté a zopár ráz nimi trhnem, kým si všimnem zvonček. Jasné, že je zamknuté. Na tomto mieste býva kopa starých pracháčov, ktorí si môžu dovoliť súkromné opatrovateľky, šéfkuchárov na plný úväzok a bývanie pri rieke. Prečo by ich to malo trápiť? Zrejme si ani nepamätajú, čo mali na raňajky. Stlačím tlačidlo a v reproduktore zapraská hlas. Nerozumela som ani jedno poondiate slovo, ale predpokladám, že sa pýtajú, kto som.

„Tu je Morgan. Morgan Fletcherová.”

Nasleduje dlhá pauza, kým dvere zabzučia a zámok sa otvorí.

Nájdem kanceláriu, zastanem pri otvorených dverách a zaklopem. Za stolom sa v zložkách prehrabáva žena v strednom veku.

„Sadni si, Morgan,“ povie a ani sa neunúva zdvihnúť zrak.

Usadím sa teda na okraj jednej zo stoličiek a čakám. Na ceduli, takmer skrytej medzi hromadami papierov na stole, stojí „Anne Campbellová, dipl. s., výkonná riaditeľka“. Predpokladám, že to ona má na starosti môj „nápravný program“.

„Dobre,“ povzdychne si pani Campbellová a zoberie do ruky zložku. „Ty si Morgan Fletcherová.“ Zloží si okuliare a dá ich na stôl. „Pravdaže.“

Viem, čo vo mne vidí. Len to, čo chce. Vidí moje rovné čierne vlasy, zafarbené tak, aby žiarili ako polnoc. Vidí sivé oči orámované tmavou ceruzkou, úzke džínsy, vysoké čierne čižmy a rad strieborných náušníc, ktoré mi lemujú uši. Vidí moju bledú tvár, ktorú som si ešte viac zosvetlila, a žiarivé červené pery. Nevidí, že som možno trochu vystrašená. To jej neukážem.

Usadím sa pohodlnejšie a prekrížim si nohy. Teda takto to bude. Dobre.

Pani Campbellová otvorí zložku. „Nuž, Morgan, verejnoprospešné práce, všakže? Píše sa tu, že si sa zaviazala odstrániť tie grafity a pomôžeš aj s ďalšou údržbou pod dohľadom nášho hlavného údržbára.“ Znova sa na mňa pozrie. „Počas najbližších štyroch týždňov prídeš každý utorok a štvrtok hneď po škole.“

„Hej.“ Špičkou klopkám do prednej strany stola a obzerám si nechty. Nalakovala som si ich červenou farbou, rovnakou, akú mám na perách. Krvavočervenou.

„Pravdaže,“ povie. Opäť. Pani Campbellová na chvíľu stíchne a ja vidím, že ma skúma. Viem, čo je v tej zložke. Nechcem, aby ma súdila. Ešte horšie by bolo, keby ma ľutovala. Pohľadom prejdem na črepníkovú rastlinu na skrini. Povzdychne si. „Dobre teda, asi bude lepšie, keď ťa predstavím Martymu.“ Zložku s mojou minulosťou nechá na stole a ja nemám na výber. Nasledujem ju halou.

Marty je starý, ale nie taký starý ako tunajší obyvatelia. Všetkým vrátane okrúhleho brucha orámovaného červenými trakmi mi pripomína Santa Clausa, chýba mu len brada. Jeho obočie si žije vlastným životom, snehobiele huňaté chlpy z neho trčia na všetky strany a skrúcajú sa nadol. Nahrádzajú neexistujúci porast na hlave so žiarivou plešinou a zanedbaným pásom vlasov od ucha k uchu. Najviac ma však upútajú oči pod neskrotným obočím. Sú prenikavo modré ako obloha za chladného zimného dňa.

Marty sedí za starým kartovým stolíkom strčeným pri stene prepchatého skladu. Na doske leží hŕba novín a kniha s maľbou tanečníc na obálke. Spoznávam autora – je to Degas. Jeden z mojich obľúbencov. Naša stará otrhaná kniha skrývala všetkých impresionistov, ale Degas sa mi páčil najviac. Marty tie stránky zrejme používa na otieranie štetcov.

„Toto je Morgan,“ predstaví ma pani Campbellová.

Postaví sa, napraví si traky a zahľadí sa na mňa tými ľadovomodrými očami, až kým už jeho pohľad viac nevydržím a zrak radšej upriem na zafŕkanú dlažbu pod nohami.

„Morgan,“ zopakuje a prikývne. „Čakal som ťa. Obleč si montérky.“

Pani Campbellová sa otočí a bez slova odíde.

Mám pocit, že Marty má s mojím pobytom tu do činenia viac ako ona.

3

Elizabeth

Čaj priniesli presne načas ako zvyčajne. To na tomto mieste naozaj obdivujem.

Predpokladám, že môj sklon k rutine mi zostal ešte z detstva v majáku. Dlhé roky sa môj život rátal na hodiny a minúty rozdelené na chvíle, keď som bola v službe a keď nie, na čas zapáliť lampu, natiahnuť hodinový stroj, skontrolovať palivo.

Začínam sa tu cítiť ako doma. Po toľkých rokoch. Koľko už prešlo? Hádam aj tri. Dni sa zlievajú, ročné obdobia sa prelínajú a ja som prestala počítať. Mala som šťastie, že som našla toto miesto, kde som si mohla uchovať trochu vytúženej nezávislosti a zároveň mám prístup k potrebnej starostlivosti. Okrem toho bolo načase sa vrátiť, opustiť vilku na pobreží Toskánska, naše útočisko na viac ako pol storočia. Chceli sme žiť pri vode, aby sme počuli čajky a rozbíjanie vĺn. Napriek tomu som mala pocit, že Ligúrske more nikdy neukázalo rovnaký prelietavý temperament ako naše jazero a že pre nás predstavovalo len náhradný domov. Boli sme podivný párik, no v rámci možností sme žili šťastne, schované pred všetečnými očami sveta. Obe sme svojím spôsobom zanechali stopu, dedičstvo. Moje sa, pravdaže, ani zďaleka neteší takému uznaniu – je to len zopár knižiek, stále v ponuke niektorých darčekových obchodov a galérií po svete.

Sedím v tatkovom kresle a kolená mám zakryté dekou, ktorú sme uštrikovali s Emily. Cez otvorené okno previeva jesenný vánok a blúdi mi po izbe.

Musím dávať pozor, aby som sa neobarila čajom. Prstami skúmam podnos, ohmatám malý čajník, nájdem zobáčik a ucho. Druhou rukou šmátram po šálke. Pri nalievaní počítam. Viem, že šálka sa naplní do piatich. Dávajú mi aj balíčky cukru, vždy dva, hoci použijem len jeden, aj to nie celý. Lyžička nie je na zvyčajnom mieste a musím ju pohľadať. Je vedľa mlieka. Keď som hotová, zodvihnem šálku k ústam, jemne fúknem, skôr zo zvyku ako z nutnosti, a usrknem si. S povzdychom sa zosuniem do tatkovho kresla.

Začalo sa mi snívať, že som opäť mladá, s havraními vlasmi a so silným zrakom. V snoch tancujem. Vraciam sa na ostrov mojej mladosti, na čiernu sopečnú pláž, kde jazero oblizuje brehy a vietor máva tŕstím. Skláňam sa, aby som nazbierala oranžové chlpániky a slnečné iskerníky a pridala ich do kytičky vädnúcich sedmokrások, ktoré už zvieram v ruke. Sprevádza ma Emily, prekrásna tichá Emily, vždy jednou nohou vo sne. Chytíme sa za ruky ako dve časti celku, smejeme sa, tancujeme a točíme, až kým zadychčané nespadneme na teplú zem a nezahľadíme sa na oblaky, ako sa preháňajú po letnej oblohe.

V poslednom čase sa mi však v snoch potuluje vlk. Vidím ho, ako na nás zíza spoza stromov. Preplieta sa pomedzi kmene briez a jedlí, obchádza pobrežie a sleduje nás chladnými žltými očami. Emily sa vlka nebojí. Hľadí naňho, kým si neľahne na okraji pláže a čaká. Mne však naháňa strach. Viem, prečo tam je. Ešte nenadišiel čas, no každým dňom vidím, že sa stále viac a viac približuje a trvá mu čoraz dlhšie, kým sa upokojí.

Je jedným z dôvodov, prečo som sa rozhodla, že nadišiel čas vrátiť sa k brehom Horného jazera. Napriek bolesti, napriek spomienkam, ktoré ukrýva, je toto miesto najbližšie k domovu, k ostrovu Porphyry a k majáku, ako sa len dalo. Emily by to tak chcela.

Znova si odpijem z čaju. Už vychladol. Cez okno sa vlieva popoludňajšie slnko a zohrieva ma viac ako môj nápoj. Šálku opatrne držím v lone a tvár otočím k lúčom, aby ma mohli objať.

Vonku počujem Martyho hlas. Viem, že to on je pulzujúcim srdcom tohto miesta. A, páni moji, v umení sa vyzná takmer tak dobre ako ja! Kým som prišla o zrak, nosil mi knihy s maľbami, pri čaji otáčal stránky a spolu sme ich komentovali alebo kritizovali, záviselo to od umelca. Vďačne počúval moje príbehy z ciest a zaujímavé informácie, ktoré som pozbierala na potulkách po galériách a pri štúdiu majstrov. Tá žena na obraze bola autorova milenka, keď sme sa kochali dielom Renoira. Túto maľbu, povedala som mu, ukradli Židom počas holokaustu a našli ju až o desaťročia neskôr na povale jedného domu v Taliansku. Kúpil ju Američan, ktorý tvrdil, že pred vojnou patrila jeho prastarému otcovi v Holandsku. S Martym máme najradšej impresionistov. Tento umelec si najímal troch ľudí, aby sa mu starali o záhrady, o obrovské rozľahlé záhrady, Marty, s mnohými jazierkami, chodníkmi a všakovakými kvetmi, aké si len vieš predstaviť. Pozri na tie farby! Bolo to jedno z mojich najobľúbenejších miest, ktoré sme navštívili. Stáli sme na moste, dotkli sme sa vistérie. Všade sa však tlačilo priveľa ľudí, tak sme sa vytratili.

Mala som vedieť, že spozná jej dielo, jednoduché línie, pohyb a použitie farieb. Oči mal plné otázok a moje mu odpovedali. Iba s ním som sa podelila o príbehy z mojej minulosti. Rozpráva málo, ale počúva. To stačí.

Marty vytušil, že mi postupne odchádza zrak. Nepovedal ani slovo. Neprezradil, že si všimol moje tápajúce pohyby a váhavé kroky. Jednoducho mi prestal nosiť knihy a začal mi nosiť pásky. Chopina, Mozarta, Beethovena. Sŕkali sme čaj a počúvali. Hudba vytvárala obrazy, ktoré som viac nemohla vidieť.

Mám pocit, že mi rozumie. Myslím si, že vie, ako veľmi smútim za Emily, ak sa to dá nazvať smútením. Bola som Elizabeth a Emily, dvojčatami, dcérami strážcu majáka. Je ťažké byť niekým iným. Je ťažké byť iba Elizabeth.

Lúč mi zatieni prechádzajúci oblak a zvyškami zahmleného zraku cítim, že jas sa vytráca. Vánok šuchoce žalúziami a trochu ma začína oziabať, keď sa ma cez diery v deke dotýka svojimi chladnými prstami. Pre mňa má jeseň svoje čaro, keď svet pomaľujú farby majstrov. Aj napriek jej nádhere a romantickosti sa jej veľa ľudí obáva, vidia v nej dvere ku koncu, k zime smrti. Ja sa však na jeseň cítim nažive. V jeseni sa snúbi začiatok i koniec.

Zdráhavo odvrátim tvár od blednúceho slnka a poloprázdnu šálku opatrne odložím na podnos. Poskladám deku a prevesím ju cez opierku kresla. Prišiel čas. Opatrne sa postavím a prejdem k dverám, pri vchode krátko zastavím, s rukou na zarámovanom obrázku, váham. Je to môj každodenný rituál, vďaka ktorému sa cítim úplná, hoci len na okamih. Vkročím do chodby a smerujem do druhého krídla.

Vlk bude musieť počkať.

Table of Contents

Prvá časť

1

2

3

Druhá časť

Tretia časť