Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Michelle Adams: Ta druhá

Vydání první

Copyright © 2017 Michelle Adams

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2120. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Sister, vydaného nakladatelstvím HEADLINE PUBLISHING GROUP, Londýn v roce 2017

Český překlad © 2017 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0676-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0677-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Michelle Adams

TA DRUHÁ

První výtisk tohoto románu věnuji tobě, Stasinosi, protože bez tebe by nikdy nevznikl.

Všechny další náležejí těm, kdož si někdy připadali bezcenní. Věřím, že nyní již víte, že jste se mýlili.

1

Bzučení mého telefonu je jako cupitání švába pod postelí. Žádné skutečné nebezpečí nehrozí, ale přesto jsem vyděšená. Je to stejný strach, jaký přináší zaklepání na dveře těsně předtím, než si jde člověk lehnout. Vždycky tam čeká nějaká špatná zpráva nebo vrah stvořený naší vlastní fantazií. Ohlédnu se a vidím Antonia spícího vedle mne. Je nahý až na bílou deku, kterou má přehozenou přes boky jako uvolněnou tógu. Poklidně dýchá. Vím, že se mu zdá něco hezkého. Občas sebou cukne jako spokojené miminko. Letmo pohlédnu na červené číslice zářící na budíku. 02:02. Varovné znamení.

Pomalým pohybem sáhnu po telefonu a pohlédnu na displej. Neznámé číslo. Stisknu zelené tlačítko, abych přijala hovor, a uslyším veselý optimistický hlas. Je to ale klam, který má člověka ošálit či cosi zakrýt. „Ahoj, to jsem já. Haló?“ Hlas čeká, až odpovím. „Slyšíš mě?“

Vytáhnu si deku výš ve snaze ochránit se před mrazením šířícím se mi po kůži. Zakrývám si ňadra. Levé mi visí o něco níž než pravé. Okrasa, kterou mi věnovala skolióza. Vychýlení páteře o patnáct stupňů. To, co slyším, je hlas Elle. Právě ten, o kterém jsem věděla, že se jednou ozve. Poslední zbývající pouto s minulostí, na kterou jsem se snažila zapomenout. I po těch šesti letech, po něž jsme se neslyšely, se jí ale podařilo zdolat hradby lemující propast, kterou jsem mezi námi vyhloubila. Provrtala se jimi jako žížala hlínou a našla si mne.

Natáhnu ruku a rozsvítím lampu, která ozařuje i ty nejtemnější kouty v pokoji. Když zvednu telefon k uchu, stále slyším na druhé straně její dech, plížící se ke mně odkudsi ze stínů a čekající, až promluvím.

Převalím se dál od Antonia. Cuknu sebou, když při tom pohybu ucítím bodnutí bolesti v kyčli. „Co chceš?“ zeptám se a snažím se o sebejistý tón. Už jsem se naučila nebýt zdvořilá, nedávat najevo zájem. Pomáhá to, abych ji k ničemu nepovzbudila.

„Mluvit s tebou. Takže se neopovažuj mi to položit. A proč šeptáš?“ Slyším, jak se zachichotá. Jako kdybychom byly kamarádky. Jako kdyby to byl normální rozhovor mezi dvěma dospívajícími puberťačkami. Jenže není. Obě to víme. Měla bych navzdory její pohrůžce zavěsit, jenže to nedokážu. Na to už je příliš pozdě.

„Je skoro ještě půlnoc.“ Slyším, jak se mi chvěje hlas. Třesu se. Ztěžka polknu.

Zašustí to, jak se dívá, kolik je hodin. Kde je? Proč mi chtěla volat v takovou dobu? „Ve skutečnosti je brzy ráno. Ale to je fuk.“

„Co chceš?“ ptám se znovu. Vnímám, jak se mi vkrádá na kůži a chtěla by proniknout pod ni.

Elle je moje sestra. Má jediná sestra z předchozího života, ze kterého mi zůstala jen hrst vzpomínek. Ty vzpomínky, které mám, jsou rozmazané, jako kdybych nahlížela do minulosti oknem, které zmáčel prudký déšť. Nejsem si už vlastně ani jistá, jestli jsou založené na realitě. Devětadvacet let je dlouhá doba, aby se jejich podoba proměnila a ony se přetvořily v cosi naprosto jiného.

Můj druhý život, ten, v němž jsem uvízla nyní, začal, když mi byly tři roky. Byl jasný jarní den. Ledy po zimě začaly tát a zvířata z blízkých lesů se poprvé odvážila ze svých doupat. Byla jsem zachumlaná do silného vlněného kabátku a na sobě měla tolik vrstev oblečení, že jsem skoro nemohla hýbat klouby. Žena, která mi dala život, mi bez jediného slova natáhla na ruce červené vlněné palčáky. Co si dokáže zapamatovat tříleté dítě.

Vedla mne po suché prašné cestě porostlé uprostřed travou, až jsme došly k autu, které čekalo vpředu před námi. Byla jsem opožděná ve vývoji a některé části mého těla, jako třeba kyčle (chabě zformovaná klouby držící pohromadě jen díky volným šlachám připomínajícím provázky), se ještě pořádně nevyvinuly vůbec. Nevzpírala jsem se, když mě nacpala na zadní sedadlo a připoutala mne tam. Nebo si aspoň nemyslím, že bych to dělala. Možná si ale ve skutečnosti vůbec na nic nepamatuji a tohle všechno je jen iluze, v níž mne udržuje má vlastní paměť, abych měla pocit, že nějakou minulost mám. Že mám život, v němž jsem měla rodiče. Minulost, v níž figuroval i někdo jiný než Elle.

Někdy si myslím, že si dokážu vzpomenout na matčinu tvář. Byla jako moje, jen starší, červenější a s vráskami připomínajícími pavoučí síť utkanou kolem jejích rtů. Jindy si ale nejsem tak jistá. Vím však určitě, že mi nenabídla žádnou poslední radu – něco jako abych se chovala jako hodná holka, a ani mne ještě rychle nepolíbila na tvář, abych to všechno zvládla. Tohle bych si přece zapamatovala, nebo ne? Místo toho jen zabouchla dveře auta, ustoupila a moje teta se strýcem mne od ní odvezli, jako kdyby to byla ta nejnormálnější věc na světě. Už tehdy jsem ale věděla, že něco skončilo. Odložili mne. Zavrhli. Zahodili.

„Posloucháš mě, Irini? Řekla jsem ti, že s tebou chci mluvit.“ Její ostrý hlas mnou projede jako čepel a vrhá mne zpět do přítomnosti.

„O čem?“ zašeptám a vím, že už to zase začalo. Cítím na sobě, jak vklouzává tam, kde kdysi byla.

Slyším, jak se nadechuje, a snažím se uklidnit. „Jak je to dlouho, co jsme spolu mluvily?“

Posunu se dál od Antonia. Nechci ho probudit. „Elle, jsou dvě hodiny ráno. Zítra musím do práce. Na tohle teď nemám čas.“ Je to chabý pokus, ale zkusit to musím. Poslední ždibec snahy udržet si ji od těla.

„Lhářko!“ vyprskne. Vím, co jsem udělala. Rozzuřila jsem ji. Shazuji ze sebe deku a protírám si oči. Srdce mi buší jako o závod. Svírám mobil u ucha. „Je neděle ráno. Do žádné práce nemusíš.“

„Prosím tě, pověz mi prostě, co chceš.“

„Jde o mámu.“ Dráždí mne, s jakou nenuceností to slovo pronese. Utrousí je, jako když kamarádka prohodí jen tak něčí přezdívku. Připadá mi cizí a já se cítím jako vydaná napospas. Máma, řekne si ona. Jako kdybych ji znala. Jako kdybych s ní měla cokoli společného.

„Co je s ní?“ šeptám.

„Zemřela.“

Chvíli trvá, než se znovu nadechnu. Ona je po smrti, pomyslím si. Znovu jsem ji ztratila. Zakryju si ústa zpocenou dlaní. Elle čeká na mou reakci, ale když nic neříkám, nakonec se zeptá: „No tak dobře, hodláš teda přijet na její pohřeb?“

Je to logická otázka, jenže já na ni nemám odpověď. Protože pro mne není matka nic víc než představa. Dětská naděje. Sen. Pak ve mně ale začne hlodat zvědavost. Existují věci, které potřebuji vědět.

„Asi ano,“ zakoktám.

„Nepřemáhej se. Nebudeš jim tady chybět, když se neukážeš.“

Toužím, aby to tak nebolelo, ale vědomí, že mne nebude nikdo postrádat, je i po všech těch letech bolestnou připomínkou reality. „No tak proč po mně chceš, abych tam jezdila?“ ptám se. Vím, že má maska sebejistoty sklouzává.

„Protože já tě tam potřebuji.“ Pronáší to tónem, jako kdyby ji překvapilo, že mi to pořád ještě nedošlo. Jako kdyby nevěděla, že jsem se vyhýbala telefonickým hovorům s ní, že jsem si třiadvacetkrát změnila telefonní číslo a že jsem se přestěhovala, jen aby mne ona nemohla najít. Šest let jsem si ji dokázala držet od těla. Až dosud to byl můj nejlepší výkon. Jenže teď ztrácím sílu. A při vědomí, že mne potřebuje, ochabuji. Poddávám se jí. „A ty mi to pořád dlužíš, Irini. Nebo jsi zapomněla, co jsem pro tebe udělala?“

Má pravdu. Dlužím jí to. Jak bych na to mohla zapomenout? Naši rodiče mne možná odložili, ale Elle to nikdy nepřijala. Celý život trávila tím, že si ke mně prorážela cestu. Její přítomnost zaplňovala mou minulost jako hromady suti, které zůstanou po hurikánu. „Ne, nezapomněla jsem,“ přiznávám a obracím se, abych se podívala na stále tvrdě spícího Antonia. Pevně sevřu víčka, jako kdybych mohla to vše zahnat kamsi pryč. Nejsem tady. A ty mne nemůžeš vidět. Je to dětinské. Slza sklouzne, zatímco svírám v sevřené pěsti deku. Chci se jí zeptat, jak tentokrát získala moje číslo. Někdo ho musí mít. Snad teta Jemima. Jediná žena hrající roli matky, kterou jsem kdy znala. Kdyby mi ještě zvedala telefon, zavolala bych jí, abych se na to zeptala. A abych jí řekla, co si myslím o téhle poslední rodinné zradě.

„Zavolej mi zítra, jestli přijedeš,“ přikazuje Elle. „Doufám, že můžeš. Nenuť mě, abych si tě musela v Londýně najít osobně.“ A zavěsí dříve, než mám možnost jí odpovědět.

2

Sedím ohromená na okraji postele a sleduji, jak se čas na hodinách mění z 02:06 na 02:07. Pouhých pět minut stačilo, aby přišlo vniveč šest let úsilí. Nyní je Elle zase zpátky v mém životě, jako kdyby z něj nikdy nezmizela. Vstávám na nejistých nohou, jako kdyby se i gravitace nějak posunula. Zahalím se do županu a pevně si ho zavazuji. Vyhýbám se sbalené tašce položené u nohou postele. Antonio má nepochybně v plánu někam odjet.

Postrčím jeho tašku o kousek stranou a zasouvám nohy do šedivých kašmírových trepek. Byl to dárek. Jeden z mnoha, které mi Antonio dal během tří let, co jsme spolu. Zpočátku se to všechno zdálo snadné, ale pak se mezi nás pozvolna vkrádala realita a představa, že se Elle může kdykoli objevit, aby všechno zničila, si začala vybírat svou daň. Samozřejmě že tehdy o ní nic nevěděl, takže v době, kdy se to začalo kazit, si myslel, že by dárky mohly pomoci. A teď, když se na něj dívám, jak spí, s cestovní kabelou sbalenou jako tolikrát předtím, a myslím na to, co bylo, uvědomuji si, že ani sebevíce dárků by nedokázalo překlenout vzdálenost mezi námi dvěma. Elle je mým osudem. Nikdy před ní neuniknu. A teď je zpátky, aby všechno zničila. Právě tak, jak jsem věděla, že to udělá.

Tiše našlapuji na laminátové podlaze ve svém depresivním řadovém domku, posledním v řadě v temném koutě Brixtonu, a vycházím z ložnice. Vyhlížím z okna na ulici. Je zahalená ve stínech, nikde ani živá duše. Siluety domů se táhnou do dálky. Teplá, sotva viditelná zář města, mi připomíná, kde jsem. Ve městě, které je tak veliké, že se v něm člověk může ztratit doslova všem před očima. Takřka.

Pokud by byl Antonio vzhůru, objal by mě, poslouchal by, co mu vyprávím, a potom by mi řekl, že nyní bych se měla cítit lépe – když jsem si ulevila. Ten výraz si osvojil, jak se to lidem stává, když se učí nový jazyk, a pak používají jisté fráze v nevhodných okamžicích. Fráze, které znějí v dané situaci jako až příliš velké klišé. Jako tehdy, když jsem mu líčila, jak Elle jednou zabila psa. Svého psa. Také tehdy prohlásil, že teď už to bude dobré, když jsem si ulevila. Jako kdyby stačilo o tom promluvit a všechno bude rázem pryč. A pes s promáčknutou hlavou se přiřítí tryskem nazpátek, s vyplazeným jazykem, vzrušený jako psík Toto z příběhu o čaroději ze země Oz. Není další takové místo jako domov. Jak strašná pitomost tohle všechno je.

Sestupuji po dřevěném schodišti, opatrně našlapuji ve tmě a s jednou rukou šmátrající na stěně nakonec dojdu až do kuchyně.

A je to, pomyslím si. Moje matka je mrtvá.

Stojím u desky kuchyňské linky a pohrávám si se špinavou skleničkou od vína. Proháním na jejím dně kolem dokola několik posledních kapek chianti. Pak ji odkládám a vytahuji z kredence dva hrnky a dávám si záležet na tom, abych při tom nadělala trochu hluku. Možná se Antonio probudí, když mě uslyší. Možná přijde a sedne si tady se mnou a poví mi, že všechno bude v pořádku, jak to vždycky říkával. Mohlo by mi to pomoci. Možná by to potlačilo paniku, kterou ve mně vyvolal návrat Elle. Vykročím dokonce k ložnici. Jsem si jistá, že jeho přítomnost by zmírnila můj pocit osamělosti. Pak si ale vzpomenu na kabelu na podlaze čekající na jeho odchod. Místo toho tedy znovu otevřu kredenc a tiše vracím druhý hrnek zpátky na místo. Chystá se mne opustit? Možná. Prostě osud, předpokládám. A až odejde, budu si muset zvyknout na to, že jsem sama. Plním kávovar, a když se na přístroji rozzáří červené světlo, beru si šálek. Pára mne udeří do tváře, když usrknu horkého nápoje spalujícího mé rty.

Sunu se podél zdi a rozsvítím všechna světla, než se posadím ke svému z hlediska emocí dokonale asepticky působícímu stolu se skleněnou deskou a zapnu počítač. Dávám přednost novému nábytku, jako je i tenhle kousek. Neslaným nemastným věcem, které v sobě neskrývají žádnou minulost či příběh, jenž by chtěly vyprávět. Věcem, jichž se člověk bez problémů dokáže vzdát. Postavím hrnek s kávou vedle sebe a otevírám webový vyhledávač. Můj obličej se koupe v chladném modrém světle. Chvíli se ani nehnu, jen hledím na obrazovku. Skoro ani nedýchám. Co to vlastně dělám? Opravdu tam chci? Najednou se mi zdá, že za sebou slyším cosi jako kroky. Otočím se s nadějí, že to bude Antonio, ale nikoho tam nevidím. Zakloním se, podívám se nahoru po schodech, abych se ještě jednou přesvědčila, ale tam, odkud jsem přišla, nevidím nic než tmu. Znovu se otočím k počítači a do vyhledávacího pole napíšu slovo Edinburgh, abych zjistila, kdy bych mohla letět. Stále si ale ještě nejsem jistá, zda jsem dostatečně vzhůru na takové rozhodnutí. Opravdu se tam chci vrátit? Políčko vedle: zpáteční nebo jedním směrem?

„Co tady děláš?“ zeptá se Antonio.

„Zatraceně!“ vyjeknu a vyskočím ze židle. „Nemůžeš se mi tady takhle plížit!“ Srdce mi tluče v hrudi.

„Kriste pane, Rini.“ Překvapeně zaklopýtá o kousek dozadu. „Vždyť ses tu sama plížila po tmě. Vystrašila jsi mě.“ Má na sobě bílé trenýrky, které vypadají, jako by mu byly malé, a v ruce drží jako zbraň moje lodičky na vysokých podpatcích. Jeho hlas je hutný jako čokoláda a silný jako moje espresso. „Tak co tady děláš?“

„Hledám něco na internetu,“ odpovím a stále nemohu popadnout dech. Přistoupí blíž, položí botu na stůl. Když se nade mnou nakloní, ucítím na jeho kůži svůj parfém. Přejede mi dlaněmi po ramenou, a když ho neodstrčím, mne mi chvíli krk, než nechá své prsty sklouznout k horní straně mých ňader. Má rád doteky. A i když se na mě zlobí, chce být blízko mne.

„Prostě se uklidni, dobře? Zhluboka se nadechni,“ říká a hněte mi konečky prstů kůži. Pamatuji si, co jsme dělali před pouhou hodinou, a přála bych si, abychom se k tomu mohli vrátit bez ohledu na to, jak trapný bývá sex následující po hádce. Nic mezi námi už není snadné. Dál mi masíruje ramena, zatímco se předklání a čte, co vidí na obrazovce. Pak přestane a podívá se na mne. Vidím záblesk nedůvěry. „Ty se někam chystáš?“

Znovu pomyslím na jeho sbalenou kabelu a na to, jak bych mu mohla položit stejnou otázku. Místo toho si znovu usrknu kávy, prostě jen ráda, že už nejsem sama. „Cassandra umřela,“ oznámím mu.

Trvá mu chvíli, než si jméno zařadí, neboť není zvyklý je ode mě slýchat. „Kdy?“ zeptá se, jakmile všechny kousky skládačky zapadnou na svá místa. Nahrbím se, župan se mi rozhrne a odhalí mé nohy spolu s dolním koncem jizvy. Přejíždí silnou rukou po mém slabším levém stehně až nahoru k široké rudé ráně. Zadívá se mi do tváře, aby zjistil, jak tuhle novinu beru. Já si připadám jako čistý list papíru. „A jak?“ zeptá se, když jsem se od něj odtáhla. Konečky jeho prstů podráždily vystouplé místo na mé zjizvené kyčli.

Teprve nyní si uvědomuji, že jsem se Elle nezeptala, co se matce stalo. Nevím, jestli usnula ve spánku nebo v zakrváceném vraku auta. Nevím, zda zemřela v bolestech, nebo zesnula v klidu a míru. Moc ráda bych řekla, že jsem se na to neptala, protože mi na tom nezáleží, ale vím, že mi to není jedno. Pořád mi na tom záleží, třebaže se snažím devětadvacet let, aby tomu tak nebylo.

„Nevím.“

Antonio dál nenaléhá, třebaže vím, že ve skutečnosti nechápe můj odstup. Má příliš mnoho vlastních představ spojených s rodinou. A všechny začínají sňatkem. Teď je ale zde a odpustil mi hádku, kterou jsem předchozího večera vyvolala – šlo o cosi, co začalo jeho laxním přístupem k čemusi v domácnosti a skončilo mou neochotou stát se matkou.

„Chceš tam jet?“ zeptá se.

Pokrčím rameny. Je tolik důvodů, abych to nedělala. Pořád se z toho všeho mohu vyvléci. Změnit telefonní číslo a odstěhovat se rychleji, než bude mít Elle šanci zjistit, kde bydlím. Předstírat, že jí nic nedlužím. Pokud tam ale pojedu, mohl by mi otec povědět pravdu o některých věcech. Jak bych si mohla nechat uniknout šanci dovědět se, proč se mne vzdali a nechali si Elle.

„No, já si myslím, že musíš,“ řekne Antonio. Sáhne po myši a začne rolovat stránkou s lety, z nichž si mohu vybrat. Nastaví čas ve výběru na 15:30 a pohybuje kurzorem v kruhu, aby přitáhl mou pozornost. „Tenhle vypadá dobře. Pozdě odpoledne bys tam mohla být.“

S úsměvem přikývnu. Chápu jeho víru, že jediná správná věc, kterou mohu udělat, je být tam. „Podej mi peněženku,“ říkám, zatímco třesoucí se rukou klikám na odkaz. Vybírám volbu pro cestu pouze jedním směrem, neboť nevím, kdy se budu moci vrátit, a okamžitě se cítím mnohem méně sebejistě. Antonio nenavrhuje, že by chtěl jet se mnou. Možná bude jen rád, když získá trochu prostoru. A možná to platí pro nás oba.

„Tak, a teď se vrať zase zpátky do postele,“ říká.

Do ložnice se vracíme spolu. Antonio jde první a drží mne za ruku, jako kdybych byla nedospělá holka, která se jde poprvé s někým milovat. Vklouzneme pod deky a on mne obejme oběma pažemi. Právě tohle mi chybí v těch týdnech, kdy se chová chladně a s odstupem. Přitulím se k němu a toužím, abych se cítila tak jako předtím. Jenže to nejde. Jeho dotyk jako by měl hrany. Jako kdybychom byli dvěma kousky skládačky, které do sebe nezapadají. A jeho přítomnost už ani nerozmazává vzpomínky na minulost, jako to dokázala dříve.

Dívám se na hodiny, na nichž je nyní 02:46. Čas jako by zpomaloval a stahoval mne dolů pod hladinu bez ohledu na to, s jakou silou se snažím bojovat a kopat. Už brzy začne odtikávat pozpátku. Tak-tik, tak-tik, až se ocitnu tam kdesi s tou tichou ženou, která mi měla být matkou. A teď, ve tmě ložnice a v Antoniově náruči, žasnu, co to zatraceně dělám.

Měla jsem Elle povědět, že nikam nepojedu. Měla jsem ignorovat ten hlas, který mi tvrdil, že jí cosi dlužím. Měla jsem před ní prchat stejně, jako jsem to udělala před patnácti lety, v pyžamu a se slzami tekoucími po tváři a krví stékající mi po ruce. Tehdy jsem věděla, že jediná šance na budoucnost spočívá v tom, že jí dám sbohem. To, co se stalo onoho dne, nás donutilo, abychom se rozdělily. Ale současně nás to navždy připoutalo k sobě. Toho dne mě zachránila a současně vyděsila k smrti.

Není to ale jen má touha po pravdě, co mne vábí zpátky. Chci také Elle. Táhne mne to k ní, navzdory nebezpečí. Nedovedu to potlačit. Po všechny ty roky jsem si myslela, že jsem se od ní dokázala odstřihnout, ale není to tak. Myslela jsem si, že ji nepotřebuji, jenže opak je pravdou. Což mi nahání hrůzu, protože když mi Elle vysvětlovala, že naše matka zemřela, měla jsem pádný důvod, proč jsem se nezeptala, jak se to stalo. Předpokládala jsem, že to už stejně vím; že to byla Elle, kdo ji zabil.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2