Bílý Jasmín

Leandra Sold

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Leandra Sold

Cover © Jarka Ducháčková, studio JD Photography Kdyně

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-81-6 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-82-3 (mobi verze)

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Epilog

Pro mou sestřenici Annu a pro neteř Dominiku – děkuju za Vaši nezdolnou trpělivost při čtení.

Pro mého milovaného manžela Michala – byl jsi mi inspirací.

A pro mou dceru Viktorii – nenech si vzít svou obdivuhodnou fantazii. Nikým!

Noční obloha

zhasnutá světla

zářící tma

pablesky budoucnosti

reliéf oddanosti

satyra o vděčnosti

robustní samota

a na moudrost bych zapomněla.

Není to styl, je to život

neutuchající chaos.

Obranná hra

Nechci, abys mě zradila.

Ruský kolo se točí a točí

a já furt mlčím a mlčím.

Líbej mě pane,

líbej mě na mé tváře.

Noční oblohou, tančím tmou.

V radosti a přesto zrazená.

V nemoci a přesto nesmrtelná,

S tebou zůstanu navždy mladá.

Anna Dominika Vintrová

Prolog

Krčila se za skálou na pláži a srdce jí splašeně tlouklo. Strachy se téměř dusila. Bála se pohnout, aby ji nenašel. Věděla, že tam je. Jeden z lovců, které za ní poslal, aby ji přivedli zpátky. Podařilo se jí utéct až sem. Nejedla několik dní a nohy měla rozedřené do krve, od cest, kterými prošla. Rty se jí třásly zimou a po tvářích jí tekly slané slzy. Byla na konci svých sil.

Co mohla udělat víc?

Mohla se mu podrobit. Sklonit před ním hrdou hlavu a žít pro jeho slávu. Být mu služebnicí. Proto ji přece Pán stvořil. Jenže to nedokázala. Cítila, že raději zemře, než aby zůstala pouhou loutkou v jeho rukách. A nechápala, co je na hrdosti, které se odmítala vzdát, hříšného.

Zaslechla kroky a do nosu ji praštila vůně rosy. Zavřela oči a připravila se na nejhorší.

Snesl se na bílou písčitou pláž a pozorně se rozhlédl.

Je blízko.

Cítil její strach a vůni. Jenže ji neviděl. Věděl, že je jen otázkou času, než se sama prozradí. Jen stál a čekal.

Když ho Pán vyslal na tento hon, nechápal jeho smysl. Věřil, že to Adam udělal chybu, když byl přesvědčen, že mu jeho žena není rovna. Přitom byli stvořeni stejným Bohem, ona z ohně a on z hlíny.

Jenže on, pouhý anděl, nebyl tím, kdo udává řád. Nebyl hoden soudit boží rozhodnutí. A proto je zde. Připraven polapit tu, jež se vzepřela Pánově vůli a odmítla se Adamovi podrobit.

Vycítil pohyb, přicházel zprava, od nevelkého skaliska. Zadíval se tím směrem a poslouchal hukot moře. Doufal, že se mu podaří zachytit tlukot jejího srdce.

Opatrně se několika lehkými kroky dostal až ke skále. Na okamžik se zastavil. Přestal foukat vítr a moře se zklidnilo. Rychle se podíval za chladný kámen a… Nebylo tam nic, než písek.

Zamračil se.

Byl si jistý, že ji tam najde. Už se obracel k odchodu, když jasně zaslechl jasné da-dam, da-dam. Srdce bilo tak rychle, jakoby chtělo vyskočit z hrudi svému majiteli.

Nebo spíš majitelce, pomyslel si. Sklonil se níž a objevil malou průrvu. Stěží se do ní mohla protáhnout, napadlo ho, ale zvuk sílil. Podíval se dovnitř. Ze tmy zářily dvě zelené oči. Zatajil se mu dech. Nezdály se ani trochu zpupné nebo zlé, jen k smrti vyděšené.

Sotva zavřela oči a pomalu se připravovala na porážku, pocítila pod rukou, kterou se opírala o skálu, otvor. Nezaváhala ani na okamžik. Sklonila se a vtěsnala se do úzké průrvy.

Jenže teď se jí díval přímo do očí. Byla ztracená.

Čekala, že jedním pohybem roztříští skálu na kousky a odvede ji zpátky do Edenu, ale on na ni jen zíral. Zaváhala.

Možná ji nikdo nehledá. Celou tu dobu prchala zbytečně?

„Kdo jsi? A proč jsi tady?“ Zeptala se roztřeseným hlasem.

Když promluvila, zdál se překvapený.

„Jsem Michael a…“ zaváhal. „Nechci ti ublížit.“

Zamračila se.

„Proč bych ti měla věřit?“ Chtěla vědět.

Michael se uchechtl. „Dostanu tě ven i jinak, když chceš.“

Představila si, jak se skála, která ji těsně obepínala, rozpadá na kousky a ona s ní. Živě si vybavila nedávný rozhovor Pána s Gabrielem, který bezděky vyslechla. Archanděl nebyl spokojený s Michaelovou obratností. Nepatřil právě k nejobratnějším z andělů. Zpanikařila.

„Dobře. Už jdu,“ zvolala a opatrně se protáhla z průrvy.

Promluvila na něj. Zarazilo ho, jak hluboký a zároveň hedvábně jemný má hlas. Z nějakého důvodu jí nechtěl ublížit. Požádal ji, aby vylezla. Když odmítla a pohrozil jí násilím, podvolila se. Překvapilo ho, jak snadno.

Stála před ním, s drobnou bradou vystrčenou vpřed a snažila se skrýt slabost svého lidského těla. Marně. Třásla se zimou a stěží se držela na nohou. Zatoužil ji chránit. Natáhl k ní dlaň, aby ji pohladil po tváři. Ucukla. V zelených očích se jí zračila nedůvěra.

„Neboj se mě.“ Požádal tiše a podal jí ruku.

Zamračila se.

Pochopil, že nebude snadné ji přesvědčit o tom, že nechce být jejím nepřítelem, ale taky věděl, že ji musí dostat někam do bezpečí a hlavně do tepla. Zakroutil hlavou nad jejím nesmyslným hrdým postojem a jedním rychlým pohybem ji vzal do náruče. Snažila se mu vymanit. Bez úspěchu. Těžko by ho přemohla v plné síle. Natož teď, když sotva stála.

Odnesl ji do nedaleké jeskyně, rozdělal oheň a dal upéct rybu, kterou předtím chytil. Nedůvěřivě ho pozorovala, ale jídlo ani teplo neodmítla. S úlevou zjistil, že se jí vrací do tváří barva. Byla krásná už venku, u té skály, když byla smrtelně bledá a pod očima měla tmavé kruhy. Ale teď byla nepopsatelně nádherná. Uvědomil si, že mu ji nedokáže odvést, protože se od ní nechce odloučit. Její plaché oči a rozechvělé rty v něm vyvolávaly dosud nepoznané pocity, jež nedokázal ovládnout.

Kapitola 1

Poslání nebo prokletí?

Po cestě pusté a setmělé,

kde chodí zlí jen andělé,

kde jeden Idol zvaný Noc

na černém trůnu třímá moc.

Edgar Allan Poe

„Nemůžeš ji tam brát, je ještě malá,“ křičí matka, když mě otec obleče do nejlepších šatů a chystá se se mnou odejít na exkurzi, do místa zvaného Jáma. Nikdy jsem tam nebyla, ale slyšela jsem o ní dost, abych věděla, že se mi tam nechce.

„Podle tebe bude vždycky moc malá, Lillith. Je nejvyšší čas, aby pochopila, jak to tady chodí,“ odsekne jí otec.

„Já ti to nedovolím!“ Řekne matka a postaví se před nás, aby nám zatarasila cestu.

Vyděšeně sleduju, jak ji otec prudce uhodí, až upadne na černou dlažbu v hale.

„Nebudu se tě ptát,“ zasyčí, když prochází kolem ní a mě táhne za sebou.

„Maminko!“ Zafňukám a natahuju k ní volnou ruku.

„To bude v pořádku, miláčku. To nic. Běž s otcem. Přijdu za vámi.“

Nedůvěřivě se zamračím, ale udělám, co mi říká.

„Pojď. Bude se ti to líbit. Jsi přece po mně,“ povzbuzuje mě otec, když se blížíme k dlouhým prudkým schodům, které klesají do hlubin temné průrvy v zemi. Protože jejich stupně jsou vysoké, musím si dávat dobrý pozor, abych nespadla, každý krok mi trvá dvakrát déle, než jemu.

„Tak dělej, neflákej se, Yasminne. Nemám na to celej den.“ Zavrčí.

Maličko zrychlím, ale bojím se.

„Ach jo. Tak pojď,“ řekne a bere mě do náručí. Pevně se ho chytím kolem krku.

Čím blíže jsme k našemu cíli, tím hlasitěji se kolem nás ozývají úzkostné skřeky a steny. Vystrašeně se k němu přitisknu blíž.

„Tady už půjdeš sama.“ Rozkáže a pustí mě na zem, plnou asfaltových hrbolů. Vezme mě za ruku a vede mě dlouhým, černým tunelem ve skále, na jehož konci je několik klenutých oblouků. V každém jsou zasazena velká dřevěná vrata s černým kováním. Síra tu páchne víc, než jinde v Pekle a přes křik trpících hříšníků, neslyším ani vlastní myšlenky. Nelíbí se mi tu!

„Chci domů.“ Vzlyknu.

„Doma se nic nenaučíš. A ty se musíš učit, Yasminne. Až se naplní tvůj čas a strýček Lucifer tě pošle na Zem, abys nás všechny konečně osvobodila, budeš podobný věci vídat denně. Protože lidi jsou zlí a my jsme jediní, kdo je dokáže zastavit,“ vysvětluje mi otec trpělivě a zatlačí do dřevěných vrat, která jsou k nám nejblíž.

„A proč jsou zlí?“ Zeptám se zvědavě.

Maminka totiž tvrdí něco docela jiného.

„Tak třeba tenhle,“ řekne a ukáže na muže, přivázaného za ruce a nohy k obrovskému dřevěnému X.

„Představ si, že jen pro svoje potěšení zabíjel malé holčičky, přesně jako jsi ty. Přivázal je právě takhle, jako je teď spoutaný on sám. A potom jim propaloval kůži horkým pohrabáčem, dokud nepřestaly plakat.“ Popisuje mi otec detailně, čeho všeho jsou lidi schopní.

„To je přece muselo hrozně moc bolet.“ Divím se.

„Taky, že bolelo. A to se mu právě líbilo.“

Spodní ret se mi rozklepe. Budu brečet!

Vtom se odkudsi objeví hrbatý démon s chlupatými zády a kopyty místo nohou. V ruce drží dlouhou železnou tyč, která se na konci stáčí do zrcadlově obráceného čísla šest.

Zvědavě se dívám, jak tyč strká do blízké žhnoucí výhně. Drží ji tam právě tak dlouho, až je šestka na jejím konci rozžhavená do ruda. Vytahuje ji a než stačím sklopit oči stranou, spatřím, jak se železo zanoří do kůže, na hrudi připoutaného muže, až to zasyčí.

Ten nelidsky zařve. V nose cítím nepříjemný pach spáleného masa a po tvářích mi stékají proudy slz. Chci se otočit, ale otec mě před sebou pevně drží dlaněmi za hlavu tak, abych se musela dívat, jak celou věc démon opakuje pořád dokola. Pevně stisknu víčka k sobě a drobné tělíčko se mi otřásá křečovitými vzlyky.

Maminko, kde jsi?

♣ ♣ ♣ ♣

Jako každý den stojím schovaná za kamennou zídkou a sbírám odvahu přejít ten krátký úsek, vedoucí od školy k domovu. Dětské hřiště. Vystrašeně pozoruju ty malé zrůdičky, které se zuřivě přetahují o hračky a vztekle na sebe ječí. Vím, že sotva vyjdu ze svého úkrytu, všeho nechají a spustí svou obvyklou říkanku. „Zrzi, Zrzi, co tě mrzí? Ta zrzavá palice, vypadáš jak vopice.“

Vím, že jsou to jen děti. Jenže jaké!

Malý Cresil od sousedů má kůži po celém těle jako politou kyselinou. A taky, že ji plive po všech kolem sebe.

Orthon zase vypadá jako chodící kostra pokrytá tenkou vrstvou kůže, jeho pohled je schopný jednoho dokonale znehybnit.

Muréna je pokrytá hadími šupinami, přičemž umí vyšlehnout svůj dlouhý ostrý jazyk tak rychle a prudce, že svého nepřítele bez problému připraví o kteroukoliv část těla.

A všichni mají na zádech černá blanitá křídla potažená térem.

Jen já mám peří!

A neovládám žádné zvláštní schopnosti. Jen těžko se můžu ubránit jejich krutým výpadům.

Odhodlaně stisknu růžové rty, pohodím dlouhými měděnými vlasy a smaragdově zelené oči pevně upřu k místu, kam mám namířeno. K domovu!

„Už jde!“ Slyším jejich hlasy, sotva vyjdu zpoza zdi.

„Hej, zrzundo!“

„Tak slyšíš, nádhero!“

Neotáčej se, Yas! Nevšímej si jich!

„Zrzi, Zrzi, co tě mrzí?“ Začne říkanku Orthon.

„Ta zrzavá palice.“ Přidá se Muréna.

„Vypadáš jak vopice!“ Zakřičí všichni tři jednohlasně a hází po mně ohořelé kamení.

Zrychlím krok. Těch pár metrů je nekonečných.

Au! Na hlavu mi dopadne tvrdý kámen.

„Tak dost!“ Zahřmí bratrův hromový hlas.

Partička výrostků se rozuteče na všechny strany a Asmodeus se na mě široce zasměje.

„V pořádku?“

Přikývnu.

Naštěstí je vždycky poblíž.

V malém přízemním domku už bydlím jen s otcem Samaelem a matkou Lillith. Moji starší sourozenci se rozutekli po Pekle a ti šťastnější po Zemi.

„Ahoj, zlatíčko. Jak bylo ve škole?“ Vítá mě maminka.

Ech! Jako vždycky. Příšerně.

„Jo, dobrý, mami.“ Zalžu.

A snažím se nemyslet na povýšené pohledy svých spolužáků.

„Tvoje křídla!? Jsou úplně šedá od popílku. Musíš na ně dávat větší pozor! Je to poklad, Yasminne.“ Upozorní mě.

Přitakám, ale osobně bych byla radši za ta obyčejná. Kožená. Jaká mají všichni ostatní.

Unavuje mě být jiná. Nemám žádné přátele.

Jsem tak sama!

„Sedni si, vyčistím ti je.“

Protočím oči, ale udělám, co po mně chce.

Tiše sedím, matka mi čistí zaprášená černá křídla a přitom zpívá.

„Panna běžela, co měla sil,

hladký drak ji ale dohonil.

Panna na lože klesla v soužení,

hladký drak lehl si vedle ní.

Sen o štěstí do rána bílého snili,

ráno se v královském zámku probudili.

Drak z lože vstal a Boha velebil

Teď člověk opět jsem, jak dřív jsem byl.“

Tuhle baladu mám ráda. Skončí dobře.

Otec nechtěl, aby mi matka zpívala, tak to dělá potají, když není Samael doma.

Jejich výchova je víc než nedůsledná a rozpolcená, podpořená otcovými sklony k násilí.

Nejednou jsem od něj dostala řádně nařezáno a maminka jakbysmet. Není se co divit. Jejich manželství je jen obchodním kontraktem, uzavřeným výhradně za účelem mého zplození.

Můj otec Samael je samotný princ a kníže Pekel, který vládne plným třiceti legiím temných démonů. Vlastně býval původně archandělem, ale protože se kdysi s Luciferem a dalšími jemu podobnými nedokázali s Bohem rozumně domluvit, skončil tam, kde je dnes. V Pekle.

A matka?

Nikdo jiný než Lillith. První Adamova žena.

Vyhnali ji z Ráje, protože si docela logicky chtěla být s Adamem rovna. A protože se později nemohla dívat na to, jak Eva, klamána falešnými iluzemi, slepě udělá, nač si Adam vzpomene, byla to právě ona, kdo jí podal jablko hříchu ze Stromu poznání, čímž si zajistila stejný osud, jaký patřil otci.

A právě tady se poznali, aby společně spřádali plány na soudný den. Jehož mám být právě já nedílnou a nejdůležitější součástí.

Žádný dojemný příběh o tom, že jsem se narodila z velké a nehynoucí lásky, jak se to obvykle dětem říká, mi doma nevyprávěli.

Ne, jediným důvodem, proč tu jsem, je, že mám být rozhodující a nejmocnější zbraní, v nikdy nekončícím souboji dobra a zla.

Teda, ne že bych tomu snad věřila, ale přesně takhle mi to odmala vtloukají všichni do hlavy.

Dcera padlého Archanděla a Démona.

Jediná svého druhu.

Na moje narození se čekalo tisíce let!

Už jen TO zní přece šíleně! Nebo ne?

Nikdy jsem příliš nepřemýšlela o podstatě svého „velkého poslání“. Vlastně mě spíš děsí.

Nehledě na to, že mám dost vlastních, těžko řešitelných problémů.

Pokud totiž existuje něco, jako zamindrákovaný démon, jsem jeho dokonalý exponát.

Měřítka krásy v Pekle se pohybují úplně jinde, než na Zemi.

Drtivá většina démonů má děsivou podobu tvorů, o nichž se lidem zdávají noční můry.

Inteligence obvykle přesně odpovídá jejich vzezření.

Je nevalná.

Temné pohledy mají prázdné a hlas připomíná skřípot brzdící lokomotivy.

Takže já se svou alabastrovou pletí a téměř andělskou tváří mezi ně jaksi nezapadám. A navíc mám ta příšerná labutí křídla. Žádné blány. Žádný asfalt. Jen hladké, lesklé peří!

Matka je zbožňuje, ale já je nenávidím.

Jsem totiž přesvědčená, že právě kvůli nim nemám v Pekle žádné skutečné přátele.

Celé dětství jsem trávila jen osamělou hrou s matkou, která se mi zoufale snažila vykouzlit na věčně zachmuřené tváři úsměv.

„Věčnost je příliš dlouhá na to, aby ses celou dobu mračila.“ Říkává mi i přesto, že ona sama musí být s otcem hluboce nešťastná.

Občas si říkám, jestli jí to stálo za to. Odcházet od Adama, když ho vyměnila za Samaela, který ji neustále ponižuje a pro ránu nikdy nechodí daleko.

A ona to všechno, beze slova odporu, trpělivě snáší. Jediný důvod, proč se mu občas vzepře, jsem já.

Zatímco Samael mě neustále přesvědčuje o lidské zkaženosti a hříšnosti. Matka mi popisuje člověka jako milující bytost se sklony ke slabostem, kterých Samael a jemu podobní hojně využívají. Vyrůstala jsem na matčiných pohádkách o princeznách, které nikdy neskončily špatně a zároveň jsem musela poslouchat Samaelovy hororové příběhy o vrazích a násilnících, kterých je údajně na Zemi plno.

Informace, které mi takhle sdělují, jsou tak matoucí, že sama nevím, co mě na Zemi jednoho dne vlastně čeká.

Jestli pohádka nebo horor.

V každém případě horší než teď už to být nemůže.

V chodbě se ozve šramot.

Matka okamžitě ztichne a napjatě vzhlédne.

Otec se vrací.

„Ale, princezna je doma. To je dobře, mám pro tebe důležitou zprávu,“ řekne místo pozdravu.

Matka se na něj vyděšeně podívá a já zvědavě čekám, co mi chce říct.

„Přišel tvůj čas, děvče. Půjdeš na Zem.“

Konečně!

Lucifer mě konečně posílá na Zem, abych naplnila tu hloupou věštbu, která tvrdí, že jsem chodící pohroma pro lidstvo.

Trápí mě jediná otázka.

Jak toho mám, bez jediné užitečné nadpřirozené schopnosti, asi tak dosáhnout?

O tom se totiž věštba jaksi nezmiňuje.

Na Zem se chystáme vstoupit skrz Eden, což je s výjimkou Tartaru jediná brána z lidského světa k nám, do Zásvětí.

Na samé hranici našich světů ucítím ve vlasech jemný větřík vonící solí. Nedočkavá pohledu, který mě čeká, zrychlím tempo. Má to být má první zkušenost s lidským světem.

Tolik jsem o něm slyšela od matky a četla v knihách. Nervózně polknu. Odhodlaně se nadechnu a nakloním se přes okraj, abych spatřila nepopsatelnou nádheru Země.

Sestup se odehrává v noci, abychom eliminovali riziko, že nás někdo ze smrtelníků spatří. Srdce mi rozrušením buší jako o závod. Roztáhnu křídla a pomalu se spouštím k Zemi. Až do nynějška jsem je nepoužila a přesto pro mě je let tak přirozený, jako kdybych to dělala odjakživa.

Vůně svěžího mořského vzduchu, která mě uhodí do nosu, vyvolá v celém mém těle příjemné mravenčení. S rozkoší si vychutnávám každičký jediný nádech. Kapky rosy, jež mi smáčí holé tělo, jsou jako výboje elektrické energie. Vyplašeně se ohlédnu po ostatních.

Pořád tam jsou, ujistím se.

Ve chvíli, kdy se bosýma nohama dotknu písčitého břehu pevniny, zmocní se mě omračující pocit blaha a až nepochopitelného uspokojení. Jako bych právě a jedině sem odjakživa patřila. Nemám nejmenší tušení, kde se ve mně podobné dojmy berou a proč, ale nedokážu s nimi bojovat. Oči se mi náhle plní horkými slzami. Cítím se dojatá, vyděšená a zmatená zároveň. Hlava se mi točí a na spáncích cítím krůpěje ledového potu.

Mám takový dojem, že je něco špatně!

Podlamují se mi nohy, pomalu klesnu do písku a pohledem pátrám po bratrovi.

Ach! Tady je.

Sklání se ke mně s ustaraným výrazem, vyplašeně k němu vzhlédnu, než mě pohltí nenáviděná temnota.