Karel Kratochvíl

Dobrovolníkem v Africe

Dvakrát v Tanzanii

Z afrických deníků Karla Kratochvíla

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

© Karel Kratochvíl, DiS, 2015

Foto © Karel Kratochvíl, Ondřej Horecký, Eliška Nováková, 2015

© Mgr. Tomáš Zahradníček – TZ-one, 2015

E-knihu vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

www.eknihy-ebook.cz

Tvorba obálky: Milan Vilímek Jihlavský

Foto na obálce: Karel Kratochvíl

Vydání první 2015

www.vydavatelstvi-eknih.cz

www.tz-one.cz

www.bezmamy.cz

ISBN: 978‒80‒87873‒67‒0 (EPUB verze)

ISBN: 978‒80‒87873‒68‒7 (MOBI verze)

S menšími úpravami jsem přepsal své zápisky z cestovatelského deníčku, abych se o ně mohl podělit a také, alespoň částečně, poukázat na činnost občanského sdružení „Bez mámy“.

Chtěl jsem zápisky, které se dají číst, ale nekladu si za cíl vytvoření literárního díla, stejně jako nepopisuji veškerou svou činnost nebo každou činnost kolegů ze sdružení BM. To by snad ani nešlo.

Možná sobecky, ale popisoval jsem převážně sebe, své aktivity, své pocity. Nejedná se v žádném případě o zápis názorů sdružení nebo o pokus cokoliv přikrášlovat či zveličovat. Psal jsem přímo na cestách, tak jak jsem to viděl a cítil já.

Záměrně jsem se příliš nerozepisoval o dětech, o nouzi, hladu, nemocech, strádání. Vím, že bych měl, já nevěděl jak. Nejsem žádný literát a nedokázal bych to napsat tak, jak jsem to cítil a jak bych chtěl. Je to smutek, který chytí za srdce každého, kdo to vidí, ale já to dostatečně vyjádřit nedokážu. Snad za mne víc vypoví naše fotografie nebo stránky sdružení „Bez mámy“.

Leden, únor 2009

10/1

A vzhůru do Afriky!

Skvěle to vychází. Včera se mi rozbily rezervní brýle, dneska, jen co jsem vyběhl ven z domu s báglem na zádech, upadla z něj malá černočerná spona na černočernou zem a byla černočerná tma, protože lampy v ulici ten večer nějak zapomněly svítit. Do odjezdu autobusu směr Praha zbývalo pár minut. Sponu jsem po zoufalém hledání a šátrání po zemi našel, ale brýle budou asi problém. Z bezpečné vzdálenosti lva určitě nepoznám. Klika, že tam, co budu já, oni nebudou. Nejspíš. Budu optimista.

To, že cesta trvá několik dní a rozdíl teplot bude asi tak 40 °C, mi také náladu nekazí. Ale, přeci jen. Rozdíly byly opravdu znát. Odjezd z Rakovníka –7 °C. Zima. Přestup ve Vídni –8 °C, zima a poletující sníh. Po přistání v Dar Es Salaam, neboli DAR, +33 °C ve stínu, asi tak v 17 hodin. Horko a vedro, že i malí nezbední šikmoocí kluci, po vystoupení z našeho klimatizovaného letadla, polevili v jančení, a i tak se orosili a došla jim jejich asijská řeč.

Pro začátek to bylo až po DAR víceméně čekací cestování. Praha 5 hodin čekat, Vídeň 6 hodin, Doha (Katar) 12 hodin. Z Rakovníka bus večer, z Prahy bus v noci, z Vídně éro dopoledne. S tím vším jsem byl na cestě asi 45 hodin. Některé tělesné partie už jsem necítil a některé zase příliš. Kde jsi, má postýlko?

Momentálně jsme v DAR a zbývá už jen drobnost – 12 hodinová cesta busem do Mbeya. Do města, kde občas přespíme, nakoupíme nebo domluvíme organizační věci pro náš pobyt. A pak se ještě přesuneme nějakých 50‒60 km do „naší“ vesnice. Vesnice Mahango bude naše základna. Sem i odtud bude mířit naše pomoc.

Takhle mi to alespoň nastínili Ondra s Terezou, se kterými jsem do Mahanga vyrazil. Jsou to čerství manželé a oba jsou z občanského sdružení „Bez mámy“. Sdružení pomáhá právě v této oblasti Afriky a už tu pomohlo postavit školku, misii pro řádové sestry (ty pomáhají sdružení), opravilo školy, podporuje sirotky i staré lidi ve vsi a okolí. Má toho na svém kontě opravdu hodně.

Trvalo mi několik let, než jsem nastřádal dostatečně dlouhou dovču na tenhle pobyt a během té doby jsem si vybíral, s kým do světa vyrazím. „Bez mámy“ mi prostě vyšlo nejlepší!

Ještě v den příletu jsem se šel projít po DAR. Zvláštní pocit, když jdete sám a poprvé tímto městem. Někde noblesa, ale většinou bez noblesy. Oprýskané a horké. Když dělali silnice, často zapomněli na chodníky, a tak chodíte vyšlapanou prašnou cestičkou nebo po silnici. Jsem dost vyjevený. Přeci jen, nevím, co v tomhle cizím městě čekat. Ať jsem čekal cokoliv, je tady pro mne nezvykle hodně černochů. Připadám si, že tu vynikám a svítím, jsem opticky hodně jiný. Leden v Česku na tmavé pleti nepřidá. Připadám si divně. Nechci vypadat jak turista hejsek, ale připadám si tak. Myslím, možná mylně, že nejen sobě, ale i místním. Musím se rozkoukat a otrkat. A hlavně nezabloudit.

Je tu živo a je to tu zvláštní. Malé busy, zvané dala dala, zastavují při krajích silnic, jakoby každému na mávnutí. Podle prvního pohledu si vzájemně překážejí, stejně jako ostatním autům. Ale ty pro mě nepřehledné jízdy jsou jen boj o zákazníka a všechno se řeší troubením a občas křikem. Vypadá to, že je to jen pro formu. Aby řeč a klaksony nestály.

Všude je slyšet křik a troubení. Prostě živo. A to na vás ještě volají a troubí taxikáři, kteří by rádi rito, a různí vykukové se s vámi chtějí „kamarádit“ nebo vám něco prodat. Naštěstí, nikdo nebyl příliš dotěrný a vlezlý. Jen je jasné, že turistu, neřku-li bělocha, tu pozná každý a turista musí být boháč, jinak by přeci nemohl přiletět, že. Nebo, že bych na boháče vypadal?

Musel jsem vycházku zkrátit, začalo se stmívat. A to dost rychle. Inu, pod rovníkem. Dneska už to stačilo. Mám toho po cestě jak buchet a těším se do postele.

Bydlíme na YMCA, což je levná, málem studentská ubytovna. Ondra ji zamluvil už z Čech, aby nebylo plno. Přespává tu každý rok, tak ví, co a jak. Ještě že tak. Ubytovna byla plná a hledat teď večer něco jiného by bylo velmi nemilé.

A nemilé je i to, že můj pokoj není příliš voňavý. Důvod se mi podařilo zjistit rychle. Pod oknem mi pálí asi celodenní odpadky. Moc čerstvého luftu tady nemám, musím si počkat na vesnický vzdoušek.

Jinak fajn. Ubytování dobré. Postel je velká, ventilátor se točí, voda teče, světla svítí a klakson troubí. A ne jeden. Dala dala si asi dala dostaveníčko. Ale všechno v pohodě. Jen trochu moc horko. Všude a pořád. Já si zvyknu. Stejně jako dnes na stálý zpěv z baptistického kostela v sousedství a halas muslimů, kteří se v jednom kuse hlásnou troubou svolávali k modlitbám. Nic už mi ten večer nemohlo bránit ve spánku. Po ne zcela pohodlném a hlavně dlouhém cestování, po večerní procházce a po osvěžující sprše jsem usnul, i s baptisty a muslimy pod okny, jak špalek.

DAR a naše ubytovna YMCA

13/1

Včera bylo horko. Ale dneska je fakt horko! Po ranních přeháňkách vylezl ohnivý pulec a pálí, co to dá. Opravdu se nedivím, pokud se tady lidem nechce makat. Nejde to. Tedy, horko těžko to jde, ale určitě je příjemnější jen sedět ve stínu a přinejhorším něco prodávat.

Byli jsme se s Terkou a Ondrou projít po městě. Zašli jsme i na pobřeží mrknout na Indický oceán. Byl odliv a my viděli vodu až někde v dáli. Zato na blízkém pobřeží byl nehorázný binec. Všude naplavený nepořádek. V těchto místech nejsou pláže, ale moře asi extra pro rybáře. Kdo ví. Velký rozdíl oproti plážím, zvlášť při odlivu. Pláže pro turisty jsou o kus dál a odsud se tam nejlépe dostanete lodí.

Když už jsme byli u rybářů, chtěli jsme zajít na rybí trh. Ale rybí pach byl tak silný, že jsme nechtěli před procházkou městem načichnout, prohlídku jsme vzdali a jen prošli podél. Trh je na pořádném kusu pobřeží, takže rybího pachu bylo do zásoby na pár dní určitě.

Na naší obchůzce jsme viděli i prezidentské sídlo a abych z něho něco měl, vyfotil jsem si přes plot alespoň prezidentské kokosové palmy. Při tom nás napadlo, že jsme nikde neviděli zákaz focení a nebýt nemnoha kamer, několika vojáků a státních znaků na vratech, ani bychom nepoznali, o jaké bydlo jde.

Přišlo mi to nehlídané oproti všem možným prodejnám, institucím a bankám ve městě, u kterých všude hlídali security nebo i vojáci. Vojáci vypadali drsně, securiťáci často i směšně ve svých nepadnoucích uniformách, ale byli tam a dělali ostrahu. A u prezidenta skorem nic. Na hlavu státu si tady asi nikdo netroufne. To je dobře.

Při procházce jsem se jal i nakupovat. A málem jsem přechytračil místního prodejce. Je to opravdu velká šou tady nakupovat. Hlavně venku mimo prodejnu. Jeden prodává a deset lidí stojí okolo. Pomalu nevíš, komu dát peníze, komu co říct, s kým jednat, kdože je majitel…

Já už věděl, že velká láhev vody stojí 600 šilinků, tak jsem se statečně vydal ji koupit. Každý z 10 lidí okolo bedny s lahvemi mě přivítal úsměvem a nějakou větou. Ale kdo proboha prodává?! Pět lidí ukazuje na lahve, dalších pět mluví. Ani nevím, jakou řečí. Vypátral jsem šéfa. Jeho nabídka zní 1000 šilinků. Cho chó, nejsem padlý na hlavu! Něco už přeci vím. Musím smlouvat! Neumím to!! Řekl jsem rovnou svahilsky 600 a přidal aspoň anglicky, že všude stojí 600. Kupodivu s úsměvem souhlasil. To je kouzlo osobnosti! Dal jsem do nějaké natažené ruky tisícovku a čekal. Snad dostanu k vodě i nějaké peníze zpátky. Během čekání se prodejce zeptal, odkud jsem a snad ještě něco svahilsky, a pak už jsem měl vodu i peníze. Jsou hodní. Jsem borec!

Ale abych nepřeháněl – když jsem řekl Ondrovi o úspěšné koupi, oznámil mi, že za 600 šilinků je 1,5 litru, kdežto já držel v ruce pouhou litrovku. Syčáci. Já hlupák! Ale kdež. Oni za to nemohli. Cenu jsem řekl já, a navíc, rozdíl byl jen pár drobáků. Hlavně, že jsem hned na první pokus koupil v Tanzanii to, co jsem chtěl a skoro (!) dobře. Inu – nechci slevu zadarmo!

S dalším nákupem mi pomohl Ondra. Prodejce nadhodil 500, Ondra dal do placu 300, prodáno za 400. Mluvili svahilsky a to bych nenakoupil. Takhle jsem koupil kokos. Černý muž ho elegantně otevřel menší mačetou a já byl mile překvapený, jak byl kokos těžký a jak plný. Skoro vrchovatý. Musel jsem použít brčko z restaurace, ve které jsme byli předtím na svačince. Čerstvé kokosové mléko mi chutná, čerstvý kokos také. Donesl jsem tu chlupatou kouli na pokoj, rozporcoval ji a skvělou dužinu snědl. Ve vydlabávání dužiny jsem se ukázal jako amatér, ale závěr už byl málem profi a odměna byla sladká a osvěžující.

Co se týče jídla, zatím mi chutná všechno. Ať na letišti, v letadle nebo v restauracích a jídelnách v DAR. Zatím ani žaludek neprotestuje. Prý to přijde. Jen doufám, že ne zítra při 12hodinové cestě busem. Prý je to velmi náročná jízda. K tomu mohu přidat i to, že po procházce městem v tílku se má zcela bílá běloba místy změnila na křiklavou červeň. Mám spálená ramena a nos červený jak klaun a už se těším na plnou krosnu na ramenou a zářivě jásavé slunce nad nosem. Cestování zdar!

Druhá noc v DAR už mi dala připomenout, že uprostřed postele jsou zlomená dvě prkna, ale dvě takové noci ze mě hrbáče neudělají. Jinak slušné na přebytí. A protože třetí patro, tak i bez havěti a komárů. Snad jen ta ještěrka, co si mě přišla prohlédnout až do postele, se trochu vymyká mé představě a zvyklostem Středoevropana, pokud jde o nocleh. Hlavně proto, že jsem se jí lekl! Mrška.

Table of Contents

Leden, únor 2009

10/1

13/1

14/1

15/1

16/1

17/1

18/1

19/1

20/1

21/1

22/1

23/1

24/1

25/1

26/1

27/1

28/1

29/1

30/1

31/1

1/2

2/2

3/2

4/2

5/2

6/2

7/2

8/2

9/2

10/2

11/2

12/2

Leden, únor 2012