NEKONEČNÉ TICHO

Robert Wankowicz

„Může-li se něco pokazit, jisto jistě se to také pokazí.“

základní Murphyho zákon

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2014

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-62-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-63-2 (mobi verze)

PŘEDMLUVA:

Milý čtenáři, ve chvíli, kdy píšu tuto předmluvu, sedím na travnatém palouku poblíž horské chatky na okraji malebných Moravskoslezských Beskyd. Léto začalo před necelým měsícem, slunce svítí, na obloze oproti předpovědi počasí není skoro ani mráček a teplota venku dosahuje příjemných 28 °C. Zpovzdálí ke mně doléhá šťastný smích našich dvou hlučných ratolestí, které spolu vesele dovádějí ve vodě malého nafukovacího bazénku. Čas od času mě pak přijde navštívit náš huňatý leonberger. Očuchá mě, často i trochu oslintá, a poté, co se přesvědčí, že je vše v pořádku, majestátně odkráčí zase někam pryč, neznámo kam. Zatímco si této idylky náramně užívám, světem kolem nás zmítají bouře nepokojů rozličných povah. A to zrovna nemyslím na země třetího světa, v nichž si život nedovedeme ani představit…

Nestabilní ekonomické podmínky, díky kterým člověk, ať podnikatel či řadový zaměstnanec, neví, zda bude mít zítra práci a bude se tak schopen postarat o své blízké… Těchto neutěšených poměrů pak řada chlebodárců zneužívá ve svůj prospěch a jedná s ostatními jako s méněcennými lidskými bytostmi, neboť si je dobře vědoma své nadřazenosti, a zejména pak často bezvýchodné situace mnohých z nich…

Neutěšené politické prostředí, společnost a mezilidské vztahy v celkovém rozkladu… Všeobecná zhýralost na každém kroku, dříve odsouzeníhodná jednání se dnes stávají normálními, korupce, podvody, krádeže, vraždy, bezohlednost, agresivita až brutalita a hyenismus nejhrubšího zrna dokonce i mezi nejbližšími…

Všudypřítomné vojenské napětí… Aktuálně například v Iráku, Sýrii či Izraeli, a především pak na Ukrajině, kde dochází ke krvavým střetům v těsnější blízkosti naší země, než si většina z nás vůbec uvědomuje, avšak o kterých nás senzací chtivá média již ani neinformují, neboť to není nic nového, s čím by mohli přijít jako „první“.

Na oplátku však stále bombardují masy sedící u televizních obrazovek množstvím reklam na kdejaké zboží, bez kterého nemůže být lidský život plnohodnotný, a vlastně se pak nedá více nazvat ani životem, nýbrž pouhým přežíváním. Pokaždé, když tedy vidím „duchaplné“ sdělení vybízející ke koupi zubní pasty, pracího prášku, dámských vložek, popřípadě přípravku na mytí nádobí, uvažuji, zda naše civilizace skutečně nezaslouží vyhubit…

V neposlední řadě pak lidstvo sužují různé přírodní katastrofy, jako například ničivá zemětřesení, tsunami, tornáda, tajfuny a uragány, rozsáhlé, vše sžírající požáry či sopečné erupce, které v zemích daleko od našich domovů ničí lidské životy po tisících… Netřeba však chodit za neštěstím až na druhý konec světa. I u nás stačí třeba „jen“ takové obyčejné záplavy, aby nejedné rodině, kterou připravily jak o střechu nad hlavou, tak o všechen majetek, udělaly ze života peklo…

Většina z toho se však v našich středoevropských podmínkách, a zejména pak v době letní dovolené na okraji remízku, kde převládají vzrostlé sosny nad nevelkými břízkami, člověka jakoby snad ani netýkala. Ale jak dlouho ještě? Vzhledem ke všem těm „jobovkám“, které se na nás ze všech stran doslova valí, mívám často pocit, že západní civilizace, tak jak ji v současnosti známe, nebude mít již dlouhého trvání. Navíc, ke svému znepokojení zjišťuji, že nemám tento pocit pouze já sám…

Stejně tak, jako se může tato kniha řadit okrajově do žánru sci-fi, i když v ní vlastně vědecko-fantastické prvky víceméně chybí, mohu já jako autor s klidným svědomím prohlásit, že samotné napsání tohoto příběhu mi stále tak trochu připadá jako ono zmiňované science fiction. Kdyby mi ještě před rokem a půl někdo řekl, že budu po více jak tři čtvrtě roce psát k tomuto dílku předmluvu, myslel bych si, že se nejspíš zbláznil, nebo požil větší množství blíže nespecifikovaných omamných látek.

Lidský život se však často vyvíjí zcela nepředvídatelně a mnohdy by si jej ani ten nejodvážnější z nás neuměl ve své bujné fantazii nikterak představit. A tak se nakonec stalo i v mém případě. Po zhlédnutí dvou filmů popisujících osudy spisovatelů, nacházejících se na zcela opačných životních a kariérních pólech, kdy jeden z nich byl naprostým začátečníkem, zatímco ten druhý naopak již několik desítek let nenapsal ani řádku, zato se však hojně oddával alkoholu, jsem se začal i já zaobírat myšlenkou napsat tuto knihu.

Jak jsem však v průběhu následujících měsíců zjistil, muži vstupující do středních let velice často při rekapitulaci dosavadního života přistupují k podobným literárním počinům, žel, většinou bez valného úspěchu. Předpokládám tedy, že bych zase až tak kdejakého psychologa či psychiatra svým počínáním nezaskočil, sebe sama jsem však překvapil měrou více než vrchovatou…

Zpočátku jsem měl o hlavní postavě, stejně tak jako o celém příběhu, zcela odlišnou představu, avšak s postupem času si začal tento příběh „žít“ takříkajíc vlastním životem. Někdy jsem si dokonce připadal jen jako pozorovatel, který má za úkol sledovat okolní dění, a tyto události posléze pouze sepsat. Nejednou se pak stalo, že jsem se v noci probudil, a sen, který se mi zdál, jsem musel dát v poznámkách na papír, abych jej pak následujícího rána zakomponoval do této knihy, nebo hodil do koše díky nesmyslnosti, která nebyla v mrákotách nočních hodin „kupodivu“ zřejmá.

Často jsem se pak přistihl, že na hlavní postavu myslím víc, než na cokoliv a kohokoliv jiného, skutečného. Samozřejmě netvrdím, že mě občas nepřepadávaly tvůrčí krize, při kterých jsem pár dní nevěděl kudy kam. Tato období však většinou překvapivě rychle odezněla, a především pak v rámci podvečerních běžeckých tras přes naši vesnici se mi začaly znovu rozkrývat další a další příhody, čekající v blízké budoucnosti na hlavního hrdinu této knihy…

Vhledem ke skutečnosti, že žádné poděkování na konci knihy neplánuji, chtěl bych tak učinit již nyní, před započetím celého příběhu okupujícího následujících více než 260 stran. Mé díky tedy patří všem přátelům, známým, rodině, a dokonce i těm, kteří mi v dosavadních letech často nebo jen občas pili krev. Jejich životní příběhy, zážitky, osudy a postoje se tak staly, byť někdy jen vzdáleně, předlohou pro řadu mých postav. Rovněž bych pak chtěl poděkovat jednomu nejmenovanému kolegovi z práce, se kterým jsem zpočátku konzultoval možný vývoj událostí a jenž mi nakonec, možná i nevědomky, ukázal směr, kterým jsem se v této knize vydal.

Zejména pak chci ale poděkovat třem ženám, a to konkrétně mojí milované manželce, mé drahé matce a rovněž v neposlední řadě také kamarádce, vydavatelce. Té první za neskonalou trpělivost, kterou po celou tu dobu se mnou měla, kdy jsem ji velice často zanedbával pohroužen mezi písmena, věty a souvětí dlouho do noci, abych pak ráno vstával a šel na polovinu dalšího dne zase do zaměstnání. Té druhé za hodiny a hodiny práce, při kterých jsme společně všem řádkům, odstavcům a kapitolám navraceli status českého jazyka. Poslední z této trojice dam pak za nabídnutou pomocnou ruku profesionálky, která mi byla velkou oporou při utřepávání mé prvotiny, přičemž věnovala veškerému textu mnoho hodin svého drahocenného času, který mohla dozajista trávit i lepším způsobem…

Co říci na závěr této předmluvy? Snad bych jen ještě rád popřál nám všem, aby můj dřívější pocit byl klamný a většina níže popsaného zůstala opravdu jen příběhem na „papíru“, a nikdo z nás nemusel nic z toho jakkoliv vzdáleně prožít ve skutečném životě.

PROLOG:

„BUM, BUM, BUM, BUM, BUM, BUM, BUM, BUM, BUM“… „BUM, BUM, BUM, BUM“… „BUM, BUM, BUM“… „BUM, BUM“… „BUM“… „BUM“… „BUM“…, kolikrát už jsem asi v životě slyšel ten dunivý zvuk, zvuk svého srdce? Nesčíslně krát, nejméně tedy 1,4 miliardy krát. Samozřejmě ne vždy tak hlasitě, jako právě nyní, ale pokaždé někde v pozadí ten zvuk prostě byl… Dokonce mi to známé bušení občas nahánělo i husí kůži. Ale teď? „BUM“… „BUM“… Teď, přestože byl každý další úder tolik vyčerpávající a tak nesmírně vzdálený, bych byl za něj ochoten zaplatit téměř cokoli…

A náhle to přišlo… TICHO! Nekonečné, nikým a ničím nerušené a neskutečně uklidňující TICHO…

Vždy jsem ve svém životě po tichu toužil. Díky tomu, že naše civilizace produkovala den co den obrovské množství hluku, nejednou jsem se přistihl, jak si nepřeji nic jiného, než se ocitnout v nějakém takovém vzduchoprázdnu, kde by nebylo slyšet zhola nic… Nyní, když jsem ten pocit konečně zažíval, a jen tak mimochodem to byl velice uklidňující pocit, jsem si přál ten všudypřítomný povyk, jenž byl vždy neodmyslitelně spjatý s lidskou existencí, slyšet znovu…

KAPITOLA PRVNÍ:

Zvuky dětství

„CRRRRRRRRRRRRRRRRR…“ Modrý koník běžící po zelené louce je lehký jako pírko, ba ještě lehčí než tento jemný, zvířecí „vynález“ umožňující překonávat zemskou přitažlivost. Poskakuje po zelené trávě a jeho kopýtka se prakticky ani stébla nedotýkají… Zvesela hlasitě řehtá! Snad proto, aby dal každému tvoru na louce i v blízkém okolí jasně najevo, že je šťastný a umí se radovat ze života. Náhle se vznese do vzduchu a jako bájný Paegas1) letí vstříc narůžovělé obloze poseté červánky, jež obklopují zapadající sluníčko…

„CHLAPÍKU VSTÁVEJ!“ Rozkvetlá louka i modro růžová obloha, po níž se dosud koník prohání, se začínají pomalinku rozplývat v mrákotách… Pořád je ale ještě tady ten hřejivý pocit bezpečí a tepla nevinného dětského snu. „GEORGI JUNIORE, OKAMŽITĚ VSTÁVEJ, JINAK PŘIJDEŠ ZASE POZDĚ DO ŠKOLY!!!“ zahartusil k probouzejícímu se chlapci hlas nervózní osmatřicetileté Vivianne, která byla schoulenému uzlíčku pod peřinou již osmým rokem matkou. I když se hoch ve skutečnosti George Jr. nejmenoval, žena jej takto s oblibou nazývala. Zachovávala tím totiž památku svého zesnulého manžela, chlapcova otce. Maminčin hlas pronikal do Gregovy mysli stále tak nějak z dálky, a tudíž nebylo divu, že se Vivianne zdály reakce jejího syna příliš pomalé na to, aby jej ponechala samovolně dokončit proces probuzení, a pokračovala ve svých činnostech spojených s opuštěním domácnosti před odchodem do práce.

Žena tedy zaklapla velký, červený budík poskakující po nočním stolku, jež vydával ten známý a tak nepříjemný zvuk – zvuk, který Greg přímo nenáviděl. Poté stáhla z dítěte prošívanou deku a několikrát jej šťouchla rukou do ramene. „NO TAK, GREGORY RICKETTE, VSTÁVAT!“ řekla již o poznání nervózněji. „A pospěš si, ať jsi dneska ve škole včas. Víš, co přece říkala slečna Kemsterová minulý týden…“ Chlapec s nechutí rozlepil své levé oko a líně se posadil. Vůbec se mu ovšem nechtělo z jeho vyhřátého pelíšku ven, navíc při představě, že je pondělí ráno a čeká ho opět náročný týden žáka třetího ročníku místní základní školy v Haverhillu. Chvíli jen tak mžoural a snažil se všemocně zabránit paprskům ranního slunce proniknout do jeho hnědých oček… Nakonec se mu ale po pár vteřinách rozlepilo i pravé oko, takže začínal mít ponětí o dění kolem sebe. V jeho mysli ještě dozníval hřejivý sen o létajícím koníkovi, který se však jako mávnutím kouzelného proutku rozplynul při vzpomínce na slečnu učitelku.

Toto stvoření si nechalo stále říkat „slečna“, i když mu bylo podle Gregova názoru nejméně sto let. Ve skutečnosti bylo Anitě Kemsterové necelých dvaačtyřicet, avšak v očích osmiletého chlapce byl každý, kdo měl více než třicet, již stařec či stařena nad hrobem. Jedinou výjimkou pak byla samozřejmě jeho milovaná maminka, která byla sice skoro stejně stará jako ona slečna, nicméně chlapci připadalo, že by mohla být klidně i její dcerou.

Malý hoch neměl svou třídní učitelku příliš v oblibě, vlastně asi stejně tak, jako každodenní únavný pobyt ve školní budově. Naopak slečna Kemsterová řadila tohoto chlapce mezi své oblíbence, a proto se mu snažila o to více věnovat. Tato skutečnost však Grega neskutečně vytáčela. Jak by byl spokojený, kdyby si ho učitelka tolik nevšímala a nechala se ho zašívat spolu s méně nadanými spolužáky…

Náhle jej probral z ranní letargie maminčin hlas: „Snídani máš na stole v kuchyni. Já už musím běžet do práce, jinak přijdu pozdě. Nezapomeň si vyčistit zoubky, umyj si obličej, učeš se a při odchodu za sebou zamkni. A o půl osmé ať už jsi na cestě do školy!“ Pospíchající žena políbila syna na čelo, zabouchla dveře a spěšně opustila byt ve druhém poschodí menšího obytného domu, jenž se nacházel na okraji malého městečka. „Ještě jsi zapomněla říct, že se mám oblíknout,“ zamumlal si chlapec rozmrzele pod nosem a líně se vykutálel z postele.

Pokaždé, když se probudil, respektive byl někým probuzen, měl mrzutou náladu a jen velice pomalu se takzvaně rozjížděl. Vždy mu pak trvalo nejméně patnáct minut, než se jakžtakž vzpamatoval, a ti, co jej znali, již dávno dobře věděli, že na něj nemají v tomto mezidobí, není-li to nezbytně nutné, raději vůbec mluvit. V té době však Greg ještě netušil, že jej tato „úžasná“ vlastnost bude provázet po celý zbytek života…

Po všech těch úkonech, které mu Vivianne každé ráno vždy znovu a znovu připomínala, malý hoch zamkl dveře bytu a ve tři čtvrtě na osm opustil dům. Pospíchal do školy, která byla od jejich bydliště vzdálená nějaké půl druhé míle… „CRRRRRRRRRRRRRRRRR!!!“ zase ten odporný zvuk, pomyslel si Greg. Když jej slyšel tentokrát, vbíhal zrovna do vstupních dveří školní budovy. Proto si to namířil rovnou do šaten, kde již pan školník netrpělivě čekal na všechny dnešní opozdilce. „To jsou k nám ale hosti, pan Rickett osobně! Zase pozdě, milostpane?“ hulákal posměšně starší muž, jenž stál před zamřížovaným vstupem. Tak to máme poprvé, pomyslel si chvátající chlapec a procedil mezi zuby krátký pozdrav. Proběhl kolem školníka, přičemž nevěnoval žádnou pozornost těm řečem o pokaženém budíku, frontě před záchodem a dalším, podobně rádoby „vtipným“ průpovídkám, které se linuly z úst menšího, podsaditého pána s pleší a hustým, lehce prošedivělým knírem.

Do třídy vpadl asi pět minut po zvonění. Ihned na prahu dveří jej zpražil přísný pohled slečny Kemsterové, která vstala zpoza katedry, jednou rukou se o ni opřela, a ukazováčkem té druhé si posunula silné brýle na nose blíže k očím tak, aby na nedochvilného žáka lépe viděla. „To jsou k nám ale hosti,“ uslyšel Greg z úst učitelky stejnou větu, kterou před malou chvílí pronesl i školník Brown. Tak, a to máme podruhé, jako obvykle, pomyslel si chlapec. Nemohl se přitom zbavit utkvělého pocitu, že všichni dospělí na této škole musí navštěvovat stejný kurz s názvem – „Jak kárat a mučit nebohé žáčky haverhillské základní školy.“ Učitelka ovšem nikterak nedbala na jeho myšlenkové pochody a pokračovala v kárání slovy, že už nemůže ta neustálá zpoždění déle tolerovat, že toto chování má neblahý vliv na všechny spolužáky, a že si bude muset dokonce pozvat do školy jeho matku a vážně si s ní o celé situaci pohovořit. Celá třída si samozřejmě kárání malého nezbedy patřičně užívala a za neustálého pochechtávání dávala svůj povděk náležitě najevo. Greg stál před tabulí, klopil zraky směrem k podlaze a vypadal, že jej tato neutěšená situace, která se zcela jistě nebude již nikdy více opakovat, hrozně mrzí.

Ve skutečnosti slečnu Kemsterovou příliš důkladně neposlouchal, neboť v okamžiku, kdy uviděl v lavicích sedět své kamarády, musel přemýšlet o lumpárnách, které budou dnes po vyučování zase provádět. Z jeho úvah a plánů jej probrala až zmínka o maminčině návštěvě a rovněž o tom, že dnes zůstane po škole a bude učitelce pomáhat s úklidem přírodovědeckého kabinetu. Poté se malý hoch již opravdu sklesle odebral směrem ke svému místu a těžce usedl do staré, oprýskané lavice.

„Čau! To byl ale zase kartáč, co?“ Greg pomalu otočil hlavu směrem doleva a pohlédl do obličeje malému černouškovi sedícímu vedle něj. První, co na svém sousedovi jako obvykle spatřil, byl doširoka otevřený úsměv plný sněhově bílých zubů, které spolu asi moc dobře nevycházely, jelikož mezi nimi zely ty důvěrně známé obří mezery. Grega tento úsměv velice často dokázal naprosto odzbrojit, jelikož Phillip, jak se tento černý chlapec jmenoval, se usmíval prakticky v každé situaci. Právě to však byl jeden z mnoha důvodů, proč považoval Phillipa Carpentera za jednoho ze svých nejlepších přátel. Dokázal jej totiž velice často svým pozitivním přístupem dostat ze špatné nálady, a i když mu nebylo zrovna do smíchu, úsměv jeho kamaráda byl natolik nakažlivý, že se nejednou po chvíli oba doslova váleli za hlasitého chechotu po podlaze a nebylo je možné jakkoliv utišit…

„No to mi povídej,“ odvětil sklesle Greg a pokračoval neméně zachmuřeně: „Hlavně, že mi dneska ráno mamka tloukla do hlavy, ať dojdu do školy včas…“ Malý chlapec se na chvíli odmlčel a tiše dodal: „Ale víš, Phillipe, co mě na tom štve ze všeho nejvíc? To, že je dneska venku tak krásně, vy si budete s klukama užívat hromadu legrace, a já tady s Kemsterkou budu dřepět a oprašovat vycpaného tchoře!“

Parta kolem obou kluků čítala celkem sedm členů, a vlastně nebyla až tak ryze chlapeckým uskupením, jak by se mohlo dle jejich vyprávění na první pohled zdát. Kromě Grega, Phillipa, Ronyho, Tima, Paula a Steva totiž do ní patřila ještě Kira Buntingová, malá blonďatá holčička s tváří andílka. Pod tímto křehkým zevnějškem však bilo srdce rozverného a divokého kluka, který nezkazil žádnou lumpárnu, ba naopak nechal chlapce z party často daleko za sebou. Kira je předčila především svými nápady, vytrvalostí, a navíc skvěle hrála fotbal. I když ostatní členové považovali malou Buntingovic holku za kamaráda, a tedy za „kluka“, podvědomě si od dívky nechtěli nechat nic líbit, a tak se pravidelně předháněli, kdo dokáže být v partě v té či oné činnosti nejlepší.

Nejlépe pak dokázali Kiru využít při pouličních fotbalových kláních s chlapci, kteří jejich uskupení tak dobře neznali. Na začátku vždy sklidili posměch za to, že s nimi hraje holka, ale po prvních pěti gólech, které jim vzápětí nasázela, většinou protivníky smích velice rychle přešel. Nezřídka pak soupeři neudrželi nervy na uzdě a pustili se do blonďatého střelce, jako by to byl skutečný kluk. To si však parta nenechala líbit, a tak se na hřišti často strhla mela, která pravidelně končila roztrženými tepláky a kdejakým dalším zničeným kusem oblečení. Mnohokrát pak došlo také na modřiny, a sem tam dokonce i na vyražený zub…

Toho dne malý nešťastník učitelku ani moc nevnímal a jeho myšlenky plynuly zcela mimo témata vyučování. Jediné, co mysl chlapce na chvíli vyrušilo z lítosti nad zpackaným dnem, byla informace v hodině přírodopisu, že lidské srdce za rok života udeří zhruba třicet pět milionkrát. Toto ohromné číslo si nedokázal vlastně ani představit. Při onom pomyšlení však ucítil lehký tlak na hrudníku, čímž mu tento sval dával jasně najevo, že v jeho těle skutečně bije. Ostatně, podobné pocity zažíval poměrně často. Kdykoliv se s kamarády bavili o tom, jak si někdo někde nešťastnou náhodou ublížil, v jakém filmu viděli useknutou či pochroumanou končetinu, uměl si vždy danou situaci velice živě představit, a takto „dotčená“ část těla jej začala rázem divně šimrat, svrbět či pálit…

Vyučování skončilo… Děti za zvuku zvonku a hlasitého hlaholu opustily pro dnešní den školní lavice. Tedy – až na jednoho nebožáka jménem Greg Rickett, který se pomalu šoural za slečnou Kemsterovou do přírodovědeckého kabinetu a představoval si, jak bude zase třídit ony staré knihy, kterými nikdy nikdo ani nelistoval, natož aby je za posledních 30 let četl. Jak bude oprašovat vycpaná zvířata a jak u toho bude poslouchat promluvu do hlubin študákovy duše, tedy svojí, jejíž strukturu měla učitelka důkladně nacvičenou a opakovala ji vždy s takřka naprostou přesností.

Neblahá očekávání se však toho dne kupodivu nenaplnila, jelikož slečnu Kemsterovou něco očividně tížilo. V kabinetu sice začalo vše dle předpokládaného scénáře, avšak asi po deseti minutách zazvonil nečekaně telefonní aparát umístěný na stole v rohu místnosti. Po dvou zařinčeních zvedla učitelka sluchátko se slovy „Kemsterová, prosím!“, a pak následoval asi pětiminutový rozhovor, respektive monolog ze strany volajícího. Během hovoru ženě velice rychle zmizel z tváře její obvyklý „neutrální" výraz, načež byl nahrazen verzí takřka pohřební. Greg se sice všemožně snažil část této rozmluvy zachytit, nicméně ze sluchátka slyšel pouze hluboké mumlání, čímž tedy alespoň usoudil, že se slečnou hovoří nějaký muž. Po ukončení telefonátu seděla učitelka dalších pět minut mlčky za stolem, a pak poslala chlapce bez jakéhokoli vysvětlení domů.

Malý hoch odhodil prachovku, vyběhl z kabinetu a utíkal pryč, jen aby byl ze školní budovy co nejdříve venku. Nechtěl totiž riskovat, že si slečna učitelka svou shovívavost ještě rozmyslí a jeho dnešní uvolnění z kabinetových galejí nakonec odvolá. Vůbec však netušil, že před malou chvílí viděl Anitu Kemsterovou ve svém životě naposledy, tedy alespoň živou. Asi za dva měsíce ji spatřil ještě jednou – tentokrát v otevřené rakvi na jejím pohřbu…

Nezbeda vyběhl vchodovými dveřmi ven a zamířil rovnou na náměstí. Ještě předtím, než kamarádi opustili po vyučování školní budovu, dohodli se, že jej tam počkají v cukrárně. Jelikož měl dnešního dne Rony narozeniny, dostal od rodičů peníze, aby pozval partu na malý zákusek. Dle domluvy si ale bude Greg muset pospíšit, jelikož na něj nehodlají čekat věčně. A tak malý opozdilec utíkal, co mu síly stačily, jen aby nebyl na sjednaném místě příliš pozdě a o nějakou tu slíbenou laskominu náhodou nepřišel.

Děti, které seděly okolo stolu před cukrárnou, zahlédly řítícího se spolužáka snad přes celé náměstí. Vítaly ho a povzbuzovaly hlasitým voláním a máváním tak vehementně, že je vedle sedící postarší hosté nahlas napomenuli. Po této „nehorázné křivdě“ se měla parta sto chutí zvednout a odpochodovat nakvašeně někam pryč, samozřejmě – jako obvykle v podobných situacích – s rádoby soukromými povzdechy natolik hlasitými, aby je slyšelo celé „blízké“ okolí. Problém však byl v tom, že tato cukrárna byla jediným podobným zařízením široko daleko, a navíc v ní dělali tak dobré jahodové muffiny a jablečný koláč…

Table of Contents

PŘEDMLUVA

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ