NYC GIRL, příběhy z New Yorku

Veronika Kafková

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Veronika Kafková

Cover © Eva Šimberová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-040-0 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-041-7 (mobi verze)

www.tz-one.cz

www.vydavatelstvi-eknih.cz

NYC GIRL

NYC

Přistávám na letišti v NYC a pohledem tě hledám v davu lidí. Jak by to bylo krásné, kdybys tu na mě čekal. Nikdo tu ale není. Po důkladném prolustrování na přepážkách imigration se chopím svého kufru a vyjdu ven před budovu. Ovane mě srpnový dým horka. Takového horka, které si pamatuji z Egypta, a když zavřu oči, tak trochu mi to Egypt připomíná. Ale jsem v NYC, zpátky doma, a já to vím a nemám pochyb, že tahle cesta je tou správnou a jedinou možnou v daný okamžik.

Odlítám 2. 8. 2012 z pražské Ruzyně s tím, že se vrátím 4.11. Za tři měsíce. Docela dlouhá doba, a to jsem pochopila až na letišti v Praze při odletu, když jsem trochu přestřelila vízovou povinnost. Ještě že mám dvě a půl hodiny před odletem, protože u přepážky k odbavení mě slečna vrátila s tím, že pobyt v rámci ESTA programu je možný pouze na 90 dní, ne víc a já jsem to překročila. Prý si mám jít přebookovat letenku, jinak neodletím. A tak jdu k okýnku na ČSA, kde sedí jedna sympatická paní kolem padesátky, ale sympatická je pouze do té chvíle, než začne v počítači přebookovávat můj let, protože absolutně neví, jak se to dělá. Potím se a ona se ptá, kdy bych se chtěla vrátit, a já nevím, nevím, jaké datum mám vybrat, jsem v přítomnosti a už chci být co nejdřív u svého milého v NYC a je mi úplně jedno, kdy se mám vrátit. Tak třeba 28.10, vypadne ze mě a paní souhlasně přikývne. Zaplatím 4000 Kč za změnu letu, což je teda zase výdaj navíc, ale co se dá dělat, a pak se půl hodiny neděje nic. Paní jen něco ťuká sem a tam do počítače. A tak se jí už nervózně ptám, jestli je nějaký problém, a ona zvedne oči a řekne: „Nejde mi to v počítači přesunout.“ To se mi snad zdá, jak nejde mi to přesunout? A potom dodá: „Místo toho zpátečního letu se mi povedlo vás vyhodit z toho dnešního odletu. Jen na ni tupě zírám. „Prosím vás a nemohla byste se zvednout a jít se s někým poradit, jak se to dělá, protože já chci dneska odletět a letí mi to za hodinu a půl a potřebuju se odbavit.“ Stéká ze mě pot. Je to horkem, láskou a nervozitou. Paní se omluvně usměje, je flegmatická a vycvičená na jednání se zákazníky, evidentně bývalá letuška. Po další půl hodině zvedne zadek, odejde někam dozadu a po deseti minutách se vrací. Čas teče, hodina do odletu, jsem nervózní a ptám se jí, jestli se jí to povedlo. Ona, že ne, že to ještě nemá v systému. Pane bože, kde je problém? Dneska prý mohu odletět, prý je tam ještě místo a dává mě na waiting list. No tak to je super, pomyslím si. A zpáteční let mi musí vypsat na papírovou letenku. Vypisuje papírovou letenku a já se bojím, že třeba uprostřed toho vypisování zapomene psát. Opravdu zážitek, jsem zpocená, je mi úplně jedno, jakou zpáteční letenku mi vystaví, může být třeba z igelitu. Ženu se rychle k odbavení, šupito presto a běžím na US boarding. Naštěstí tam není fronta, někdy to bývá s napětím, tak ještě kupuji cigarety a netuším, že dvě krabičky jsou opravdu málo a že se v NYC za cigarety dostatečně prohnu. Ale jsem spokojená, hlavně že sedím v letadle a za pár minut se vznesu do vzduchu.

Po přistání tě tu nikde nevidím, nejsi tu. Bylo by pěkné, kdybys tu byl. Pobírám svá zavazadla a řítím se shuttle busem na Central Station, jak to mám v mapě. Doléhá na mě jet lag a únava. Sleduju cestou z autobusového okénka moje město. Můj nově objevený domov. Pár lidí se na mě směje a první větu, kterou tu slyším, je: „Máš hezký účes“ od jednoho černocha, a tak se ho ptám, jak se dostat do QUEENS do svého hostelu. Je to celkem jednoduché, kupuji lístek na metro a řítím se číslem 7, stejným jako moje tramvaj do Strašnic, do stanice QUEENSBOROUGH, kde je můj hostel, krásně čistej a na krásném místě, nová budova. Minulý rok v Taosu v Novém Mexiku jsem se po šílených zkušenostech zařekla, že už nikdy, ale nikdy v žádném hostelu nepřespím. A je to tady zase. Klasika. Tenhle hostel se ale na rozdíl od toho taoského, kde smrděly záchody a celou noc na ně chodili hosté zvracet a kakat a všechno bylo přes papírové stěny slyšet a cítit, je milej a na pokoji jsou tři holky, dvě tmavý a jedna z Austrálie. A přemýšlím, že se osprchuju a vydám do města, ale je osm večer a u nás tím pádem dvě ráno a jsem tak unavená, že jen ulehám do postele a usínám.

Pátek 3. 8. 12

Probouzím se asi v pět, mám posunutý čas a zvědavě jdu ven a kouřím před hostelem. Pozoruju vlaky, jak se míjejí na visutých mostech a dělají krásný rámus, takový, jaký jsem si vždycky představovala při romantických filmech z NYC. A jsem přímo na tom místě. Jdu uloupit svou první snídani do Dunkin‘Donuts a dávám si hamburger a kafe, jak jinak v Americe, a užírám tu sladkou housku a maso a jsem šťastná, že jsem tady a snad poprvý mi tohle nechutný jídlo zachutná. A rychle převlíknout a do města, koupit si místní telefon, neb bez něj je tu člověk úplně ztracený. Potom hurá na net, abych našla nějaký další hostel nebo jiné ubytování na dnešní noc, protože tady v tom hostelu mají plno a vypadá to na dnešek docela beznadějně, copak se to děje? Je vrchol sezóny, léto v NYC je nacpané turisty k prasknutí. Nechápu je, v takovém horku. Kupuji si telefon a hned volám Peterovi do San Francisca a budím ho, tady je jedenáct dopoledne a on má sedm ráno, to ale jsem nějak zapomněla, ty časové posuny. Jsem ráda, že jsem ho zastihla, konečně s někým můžu mluvit, s někým známým z Ameriky americkým mobilem. Připadám si jako Alenka v říši divů. A Peter se mě ptá, jak to mám s bydlením, a já říkám, že je to pěknej průšvih, že vlastně nevím, kde dneska budu spát, že je město plný k prasknutí a nikoho jiného jsem nesehnala. Říká mi, že se zamyslí, jestli někoho v NYC nezná, a dá mi vědět. Potuluji se dál městem a nasávám úžasný rytmus newyorských ulic, jsem fascinovaná chůzí nohou, ostatně jako celý život, nohy míjející se v davu, to je moje téma. Fotím, dělám několik desítek obrázků míhajících se nohou a několik obrázků mrakodrapů v kontrastu s nebem. Skoro to vypadá, jako by ty mrakodrapy taky někam šly. Na každém rohu vidím kadeřnictví, ano, i tady bych mohla stříhat a nůžky a výbavu mám s sebou, ale je mi jasné, že si musím vybrat, že tu není možné stihnout všechno. Na třetí hodinu odpolední jedu zpátky do hostelu a cestou mi volá Peter, že sehnal svoji kamarádku Veroniku a že jí mám hned zavolat, že mě u sebe nechá pár dní přespat. Jsem šťastná. Moc šťastná, celý den dýchám a přeji si, aby se to nějak vyřešilo. Beru si na ni číslo a hned jí volám. Vera říká: „Da, da, vazmožno“. Je to Ruska a vysvětluje mi, jak se k ní dostat a že musím přijet co nejdřív, že jede za dvě hodiny do Bostonu za rodiči. Tak teda jupí. Rychle balím svůj kufr, je těžký, já unavená, ale co, nasedám na metro a vláčím tu bagáž za sebou a za několik desítek minut stojím v Hope Street 14 před Veroničiným domem, v Brooklynu, pouhou stanici metrem od Manhattanu.

Vera pro mě přichází dolů ke dveřím, je to menší holka, 39, s krátkýma, kudrnatýma vlasama a pihama. A směje se, jak mě vidí, a hned mezi dveřmi je jasné, že naše setkání nebyla náhoda, že všechno je tak, jak má být, všechno je řízené shora tak, abychom obě dostaly svoje lekce. Rychle se seznamujeme. Tady je lednice, tady je koupelna a tady můžeš spát, ukazuje na gauč a futon. Tady máš klíče. Vera odjíždí do Bostonu a bude zpátky v pondělí ráno. Odchází, já vydechnu a převlíknu se a šťastná, že nemusím nic řešit, jedu metrem na svůj první tanec 5R. NYC. Joffrey Ballet School, na 6. Avenue a 10. Street, místo, kde učila Gabriella a kde toto úterý ještě vedl tanec Arthur. 5. patro, naproti kostelu, s výhledem na křižovatku a dlouhou 6. Avenue, po které jezdí pruhy aut a taxíků. Tanec vede starší paní s dlouhými bílými vlasy a ofinou a já si představuju, že jednou takhle ve stáří asi budu vypadat. Jmenuje se Jenny a je to žena jednoho kameramana, kterého znám z minulého roku z Kalifornie. Ten je tam také a poznává mě a docela se diví, protože jsem měla úplně jiné vlasy. Ale on je kameraman, tak to má v oku. Jenny pouští písničku, ve které mě vítá, a říká: „Tak jsi přecepřece jen tady, hra se mění, přiletěla jsi, abys tu pokračovala, vítej doma.“ Jsem dojatá a tečou mi slzy po tváři. Je tu asi 40 tanečníků, velký a tanečně protřelý newyorkský tribe. Každý tu tančí daleko líp než kdekoliv jinde na světě. Tuším, že tady se dá růst. Je to jediné místo, kde je to takhle vysoko. Centrála. Jsem tu správně. A jsem šťastná. Pak celá propocená jedu domů nočním metrem a můj spánek je hluboký a nerušený. Drze jsem vlezla Veronice do postele, když tu není.

Table of Contents

Tiráž/ Copyright

NYC GIRL