PANENKA

Psychologický román pro ženy

Věra Kadlecová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Věra Kadlecová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-95-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-96-0 (mobi verze)

PANENKA

Psychologický román pro ženy

Anotace

Rozvedená novinářka Beata Budařová se nastěhuje zpět ke své ovdovělé matce a chce napsat svůj první literární počin. Vybere si k tomu skutečný příběh bývalé narkomanky Evy, která zbavená svéprávnosti žije v soukromém sanatoriu. Ve svém zanícení je ochotná překročit i zákaz Eviny dcery Ester, která je jejím poručníkem a svou matku upřímně nenávidí. Beata šikovně vytáhne počáteční informace ze své matky a nadšeně odjíždí za Evou. Začíná psát…

[1. 9. 2015]

[VĚRA KADLECOVÁ]

[tessy666@email.cz]

PROLOG

Zdálo se jí, že sedí na té tvrdé nepohodlné židli už celou věčnost, snad na chvíli usnula a celé její tělo i mozek obestřela jakási vata, která k ní nepouštěla nepříjemné impulsy zvenčí. Chránila ji a vybízela, ať se nebrání tomu příjemnému stavu beztíže a klidu. Podvědomě cítila, že se jí ten pocit líbí a nechce, aby vůbec někdy přestal. Na to, že se navrací zpátky do reality, byla upozorněna zprvu slabým a nenápadným nemocničním odérem, který však stále sílil a konečně se jí definitivně usadil v chřípí nosu. Vzápětí byl následován prudkým a dobře známým atakem chladu spojeným s úzkostí, prázdnotou a beznadějí. Libý pocit odhmotnění musel zbaběle ustoupit a duše se znovu zmocnilo zoufalství, brutální a nekompromisní, ale bohužel její nejvěrnější společník. Pohlédla na pacienta ležícího na lůžku pod přikrývkou zahalující částečně jeho vyhublé tělo a pomalu si prohlížela propadlou šedavou tvář s dosud zavřenýma očima. Nesla neklamné stopy nemoci, opotřebovanosti a únavy. Nebude dlouho trvat a budu tak vypadat i já, napadlo ji. Jak dobře znala tu tvář se všemi jejími výrazy, pohnutími a grimasami, jak dobře znala to tělo, které teď budilo dojem nevratné zchátralosti. Jak ráda ho dříve pozorovala, jeho charismatickou, drsnou tvář a hru vypracovaných svalů na těle používaném s lehkostí a šarmem. Milovala toho člověka, milovala ho tolik, že jí dříve jeho blízkost způsobovala až fyzickou bolest. Ale zároveň jej nenáviděla, že by ho snad dokázala i zabít. Kdyby to udělala, nemusela teď být smutným svědkem finální fáze téhle hnusné nemoci. Uleví se jí, až zemře? Vnitřní boj s protichůdnými pocity přerušilo náhlé:

„Miláčku?“ Hlas zněl slabě a sotva slyšitelně, bylo patrné, že svému nositeli způsobuje jisté obtíže. Ovládla se a lehce se pousmála:

„Spal jsi,“ skoro šeptla, „Jak je ti?“

Odpovědí jí byl sotva znatelný povzdech. Nenapadalo ji, co říct, myšlenky v hlavě sice tančily v divokém reji, ale ústa zůstávala neschopná cokoli vyslovit. Pacient se zhluboka nadechl:

„Nečekal jsem,… že tu ještě budeš, mělas… mělas mě vzbudit.“

Bolelo ji, jakou námahu mu asi působí každé slovo. Ten rozdíl, patrný v jeho tváři s každou jednotlivou návštěvou, ji hluboce zasáhl. Blízkost konce byla neodbytně cítit všude kolem a každý pohled na něj jí vnucoval tuto strašnou jistotu, ať se sebevíc bránila ji přijmout.

Chtělo se jí zařvat do tváře té trosky: „A kde bych měla být?“ Uvolnit konečně ten strašný tlak v hrudi. Vylít mu do obličeje všechno to zoufalství, pocit křivdy a ublížení a… strachu. Strachu ze msty osudu, se kterým si oba tak troufale zahráli vabank a v neposlední řadě z paralyzující skutečnosti, že teď už je sama. Znovu se však pokusila ovládnout:

„Jsi unavený.“ Pomalu vztáhla ruku a pohladila ho zlehka po tváři, „Půjdu.“

Nechtěla, vůbec nechtěla odejít z tohoto bezpečného místa po jeho boku. Svět dávno přestal být přátelský, obávala se ho a strach z budoucnosti ji drtil téměř neustále. Současně si uvědomovala, že prostě musí jít, že už neustojí pohled na toho umírajícího muže a že ji nezachrání jeho osvobozující smích.

„Přijdeš zase?“ Nemocný opět pomalu zavíral oči. Zdálo se, že mu na odpovědi příliš nezáleží.

„Určitě, brzy.“ Krátce zaváhala a dodala: „Všechno bude zase v pořádku.“

I ve své otupělosti si uvědomila, jak falešně to zní. A on je ten poslední člověk, kterého by mohla tak primitivně oklamat.

Chvíli trvalo, než odpověděl, oči již pevně zavřené.

„Ne, ale stálo to za to.“

Zpráva o jeho smrti ji dostihla za dva dny. Zrovna ve chvíli, kdy se konečně odhodlala opustit vězení mezi čtyřmi holými zdmi a možná ho opět navštívit v jeho samotě. Když si odnášela z nemocnice těch pár věcí, které po něm zůstaly, byl mezi nimi dopis. Roztrhla obálku. Rukopis byl trochu nejistý, ale o identitě autora nebylo pochyb. Byl krátký, ale po jeho přečtení pro ni zčernal svět úplně.

„Až nevyhnutelná blízkost smrti, černé svědomí a náhlý sentiment donutily mě, bezohledného bohéma a hochštaplera, napsat tyto řádky tobě, můj anděli a démone, moje lásko. Nikdy jsme se neměli potkat a když už se tak stalo, měla jsi vzít nohy na ramena a utíkat na druhou stranu. Hluboce, jak jsem jen schopen, se omlouvám za vše, co jsem ti způsobil a nepochybně ještě způsobím, aniž bych doufal v ospravedlnění svých činů ve tvých očích. Nezbývá, než doufat v satisfakci, až přijdeš za mnou. Budu na tebe čekat.“

Bezkrevnými rty si opakovala ty věty pořád dokola jako zaklínadlo. Snad se snažila změnit jejich význam, ale záhy zjistila, že je to nemožné. On už zaplatil cenu nejvyšší, zbývá ona, aby doplatila zbytek. Šok ustupoval tupé malátnosti a posléze rezignaci. Klesla v nemocniční chodbě na lavičku a nekonrolovatelně se v lenivém letním odpoledni rozklepala zimou.

BEATA

„Ty tam opravdu chceš jet?“

Moje matka se náhle zjevila ve dveřích společné haly. Byla i v domácím obleku elegantní a tázavě se na mě dívala. Překvapila mě, ačkoli jsem mohla najisto počítat s tím, že si mého chystání k odchodu všimne. Ostatně jako vždycky. Jakmile ucítila ve vzduchu něco zvláštního, považovala za svoji povinnost nechat si vyčerpávajícím způsobem objasnit důvod mého odchodu. Dělala to kupodivu i v mém věku, který jsem již dlouhou dobu považovala za dospělý. Ne, že by mě nějak stíhala, ale měla ráda ve věcech jasno. Zkusila jsem dělat jako že neslyším a dál si skládala připravené věci do aktovky. Snažila jsem se prostě získat trochu času než budu muset odpovědět a vyslechnout její námitky. Bylo nad slunce jasné, že dobře ví, kam se chystám, ale potřebuje mi k tomu říci své.

Byla to stále máma a nerada se vzdávala práva mluvit mi – aspoň občas – do mých odchodů ze společné domácnosti. Zvlášť, když na mě momentálně nedohlížel nikdo jiný. Po vyváznutí ze svého zatím jediného bezdětného manželství jsem se znovu nastěhovala do domu svých rodičů na okraji okresního města. Tuto krásnou secesní vilu za bolševické hrůzovlády získali úplatkem jistému funkcionáři MNV jako ruinu. Za nepřetržitého šetření korunky ke korunce, ji pak v potu tváře rekonstruovali téměř dvacet let. Takže jsem zdaleka neměla všechno, po čem prahlo nejprve mé dětské a posléze pubertální srdíčko. Dnes jsem jim oběma vděčná za pozitivní výsledek téhle výchovy. Peníze pro mě nemají přehnaný význam a v mém hodnotovém systému rozhodně nejsou na prvním místě. Na otci si tato heroická stavba vybrala svou daň v podobě podlomeného zdraví a několik let po ukončení budování vysněného domova zemřel na infarkt. Když jsem odkráčela za hlasem svého srdce, nedbajíc nabídky svých rodičů, abych neopouštěla rodné hnízdo – místa je tu dost –, zůstala zanedlouho v našem domě matka sama. Zkoušela nevyužitý prostor pronajímat, ale aniž by měla přemrštěné požadavky, nájemníci se dost střídali. Krátce nato, co se zoufale rozhodovala, zdali vilu pronajme mateřské školce nebo lesnímu závodu, se moje srdce vrátilo na své místo, hlava vystřízlivěla a oči prozřely. Odešla jsem z nepovedeného manželství a vrátila se do hnízda trochu starší, zkušenější a s méně ideály. Žily jsme si tu víceméně spokojeně, každá ve svém patře a bez přehnaných nároků na společnost té druhé.

„Vnímáš mě, Beato?“ zaútočila znovu, „Na něco jsem se ptala.“

Bylo mi jasné, že se nevykroutím. Samozřejmě, probírala jsem s ní tuhle návštěvu, když jsem se po jistých krocích rozhodla, že ji podniknu. Za prvé proto, že měla k celé té záležitosti jistý vztah a pak… jako snad každá, byť dávno dospělá dcera… jsem nevěřila, že by mi matka poradila špatně. Neměla jsem také moc na výběr komu se svěřit. Má jediná a opravdu dobrá kamarádka byla daleko, známé a kolegyně nepadaly v úvahu a nový adept na vztah se taky nerýsoval.

„Zkusím to,“ odpověděla jsem krátce se zbožným přáním víc to nerozebírat. Podceňovat matky, zvlášť tu moji, se ale nevyplácí.

„Hodně jsem o tom přemýšlela,“ podotkla. Tak to bude dlouhé, povzdychla jsem si. Snažila jsem se však zabránit, aby z mého výrazu cokoli vyčetla. Obrátila jsem se k ní v očekávání jejích argumentů.

„Proč, když už se chceš pustit do nějakého náročnějšího psaní,“zdůraznila slovo „náročnějšího,“

„Proč nepustíš uzdu své fantazii a schopnosti improvizovat a nevybereš si jako základ nějakou historickou událost na zajímavém, starobylém místě – třeba – a…“

„Jo, a nejlépe s kriminální zápletkou, viď? Nejsem Dan Brown, mami,“ přerušila jsem ji a vzpomněla pohotově našeho společně oblíbeného autora, jehož díla obě hltáme, „A taky nemám okolo sebe tým poradců ze všech možných oborů, historií počínaje a IT sférou konče.“ A též neoplývám tak bujnou fantazií, dodala jsem si v duchu pro sebe. „Odjakživa nejlepší romány píše život, mami. Kdo mi to často říkával?“ Proč mě sakra zrovna teď odrazuje? Z nějakého neznámého důvodu si počkala na tuhle poslední chvíli, aby se mě pokusila zastavit. Ostatně svůj úmysl ihned potvrdila tím, že se posadila a zkusila to odjinud.

„Ty si možná ani nedovedeš představit, co tam najdeš.“

„Snad koho, ne?“ opáčila jsem útočně, ale jako by mě neslyšela.

„Přijdeš si tam jako někdo, kdo se chce hrabat v hnoji, rozdírat staré rány a pást se na neštěstí druhého,“ zvyšovala razanci svých námitek, abych konečně pochopila, že je proti tomu.

„To si myslíš?“ Aniž bych si to uvědomila, můj hlas zazněl nezvykle ostře a na matku jsem upřela vyzývavý až bojovný pohled. Došlo mi, že se prostě rozhodla mě přesvědčit, spoléhala na mou mírnou povahu, která vždycky sice odolávala, ale nakonec se poddala. Tentokrát to bude jinak, mami.

„Ona si to bude myslet,“ řekla zamyšleně.

Do této chvíle jsem se domnívala, že mám přípravnou část svého plánu detailně propracovanou a že jsem sama se sebou naprosto srovnaná. Bylo to pryč. Výzva, kterou mi nikdo nenabídl, našla jsem si ji sama a opatrně podnikla první nutné kroky k jejímu uskutečňování. Pevně jsem se rozhodla, že tohle dobojuju a vezmu to zkrátka, abych do cíle dojela v nějakou rozumnou dobu. Posadila jsem se tedy také.

„Podívej mami,“ začala jsem a odhodlaně se nadechla: „Chci se pokusit přesvědčit jednu ženu, která už nikoho nezajímá o tom, že ještě žije. Chci jí umožnit, aby vyprávěla příběh svého života tak, jak to vidí a cítí ona. Chci, aby mi svěřila své pocity, naděje a zklamání. To je vše. Obstála jsem?“ Sama jsem měla v tu chvíli pocit, že opravdový spisovatel by to neřekl lépe. A to prosím, bez přípravy! Ale matka byla, jak se zdálo, ve formě a ještě to nehodlala vzdát.

„Oh, samé nesobecké důvody mi tu vypočítáváš, ty to snad dokonce děláš pro ni? Chceš si hrát na psychoanalytika? Nevšimla jsem si, že bys studovala psychologii,“ chrlila ze sebe, „Ale asi by to bývalo na místě, když už si chceš zahrávat s duševním stavem druhých.“ Odmlčela se a já pro jistotu okamžik počkala, jestli nebude pokračovat.

„Ne mami,“ řekla jsem trochu unaveně, ale s rozhodným úmyslem tuhle debatu skončit jednou provždy, „Dělám to hlavně pro sebe, chci… chci se prostě pokusit napsat tuhle story a chci ji napsat dobře, snaž se to prosím respektovat.“ Cítila jsem, že míra mé trpělivosti a ochoty je u konce.

Matka si povzdychla a na důkaz své rezignace nad mým postojem se zvedla. Ve dveřích se však ještě obrátila a jako doušku za naším pravděpodobně zbytečným rozhovorem, řekla:

„Nezapomeň při tom svém pokusném spisovatelském výlevu na fakt, že Richarda jsem znala. Nechci, abys jeho památku vláčela bahnem.“

Jak patetické!

„Nikoho vláčet bahnem nebudu,“ zamumlala jsem potichu a spíš jen pro sebe. Ve strachu, aby nechtěla ještě něco dodat, jsem se kolem ní protáhla s aktovkou v ruce, popadla v předsíni kabát a téměř v klusu opustila dům. Už cestou k autu začalo mé přesvědčení, že dělám správně pozbývat jistoty. Zmocnil se mne pocit, že když teď jen trochu zaváhám, rozplyne se má vyrovnanost jako pára nad hrncem a já neodjedu. Snažila jsem se proto vytěsnit všechny znepokojivé myšlenky z hlavy a soustředit se na cestu. Aktovku a kabát jsem pečlivě uložila na zadní sedačku svého staršího, ale spolehlivého forda, velkorysý to dar mého exmanžela. Neméně velkoryse nad ním mávl rukou a s úsměvem odešel vstříc novému životu beze mne. Usedla jsem za volant, nadechla se, nastartovala a plynule vyjela na silnici vstříc možná největší výzvě nebo taky průšvihu svého dosavadního života.

Výzvy se mi odjakživa tak trochu vyhýbaly a zřejmě ani já se jim nijak nenabízela. Od mého dětství všechno probíhalo tak nějak plynule, předem dané, žádné velké zvraty a výkyvy. Naši se snažili mě dobře vychovávat, já byla poslušná a věřila jim. Docela to vycházelo až do momentu, kdy poprvé osud necitlivě zasáhl do mého života. Byla to doba, kdy jsem poznala svého budoucího muže a zamilovala se tak třeskutě, že jsem svoji naplánovanou budoucnost hodila lehkomyslně za hlavu. Opustila jsem slibně se vyvíjející studia žurnalistiky ve druhém ročníku. Snila jsem o nich od puberty. Dopad téhle fatální chyby jsem měla pocítit velmi brzy. Prakticky hned, jak jsem si uvědomila několik důležitých věcí. Zatímco já se snažím vydělávat peníze do rodinného rozpočtu vysedáváním v okresní knihovně a po nocích brigádami při inventurách v supermarketu, můj zamilovaný manžel je vesele rozhazuje při stále častějších výletech za horolezeckými stěnami a různými horami, kde se vždy obešel bez mé společnosti. Když mi spadly růžové brýle a já se rozhodla definitivně skoncovat s otročinou lásce, začala jsem probírat své možnosti. Jako nedostudovaná novinářka velké šance slušně se uplatnit nemám, to mi bylo nepříjemně jasné hned. Vybavily se mi tehdy věty, které pronesla máma, už ani nevím, při jaké příležitosti. –Člověk by měl dotahovat věci do konce, když už se začne něco učit, tak se to také naučit a ne přeskakovat z jedné věci na druhou. Nakonec totiž zjistí, že má spoustu pouze částečných znalostí a dovedností, které nemá jak zužitkovat a je už většinou příliš líný, aby s tím něco udělal. Což nepochybně vede k pocitům marnosti a zbytečnosti.– A protože jsem po svých rodičích, zaplaťpánbůh, zdědila absolutní nechuť k trpnému a bolestínskému přijímání čehokoliv, co můžu změnit, udělala jsem si při práci několik kurzů tvůrčího psaní různé kvality, protože špatná zkušenost také zkušenost. A když absence mého muže u rodinného krbu začala povážlivě převažovat nad jeho přítomností, pustila jsem se s plným nasazením do intenzivního studia italštiny, která mě lákala vždycky. Anglicky jsem uměla, ale to dneska přece kdekdo, pobízela jsem se. Věděla jsem, že po dobré znalosti tohoto krásného a melodicky znějícího jazyka bude na trhu velká poptávka. A to, že jsem v poměrně krátkém čase zvládla všechny zkoušky na profesionální úrovni bylo důkazem, že mě manžel zanedbával opravdu hodně.

Dnes, ve svých pětatřiceti pracuji na částečný úvazek v redakci nejmenovaného časopisu okresního formátu, ale jinak jsem na volné noze. Vděčím za to právě italštině, jejíž znalostí se živím. Baví mě to. Hodně překládám a občas tlumočím. Zatím si mohu vybírat, co dělat chci a co ne. Můj pracovní výkon bývá poslední dobou ovlivněn tím, jaké nutné opravy potřebuje náš dům nebo kam chci jet na dovolenou. Co se týče spisovatelských ambic, tato není první. Do našeho časopisu jsem přispěla asi čtyřmi povídkami, z toho dvě byly na pokračování. Rozsáhlejší příběh jsem pak začala psát dvakrát. V prvním případě předtím, než jsem poznala svého muže, a ten pokus skončil v koši. Podruhé už v manželství, ale chybělo mi soustředění. Po napsání několika stránek mi příběh přišel slabý a hloupý. Snad mě tentokrát čeká trefa do černého.

Table of Contents

Informace

Panenka

Anotace

PROLOG

BEATA