Případ 2801

Lora Slámová

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2015

© Lora Slámová

Cover © Lora Slámová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-87-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-88-5 (mobi verze)

ISBN: 978-80-87873-89-2 (PDF verze)

Kapitola první: Nezvěstný cizinec, ztracený pes

Ten den mi zavolal poručík Klamert, jestli se za mnou může za hodinku stavit. Souhlasil jsem. Opravdu neuběhla ani čtvrt hodinka a už byl tady, celý rozrušený z případu, co právě řešil, a rovnou začal.

„Adriane, mám to dost komplikované, musíš mi s tím píchnout, tebe zrovna potřebuji jako konzultanta. Je to hodně zapeklitá záležitost. Nemáš teď snad nic naléhavého na práci?“

Poručíka Jiřího Klamerta jsem znal už dlouho, a když on tvrdil, že je něco složité, znamenalo to pro mě lákavou nabídku, něco jako hlavolam, a tak jsem souhlasil. „Poslouchej, Adriane,“ pokračoval Klamert, „teď pojedeme do vilky ve Stodůlkách, zatím ti nebudu říkat, o co přesně jde, chci tvůj nestranný úsudek.“ „Dobře, jako vždy, jedu s tebou,“ odpověděl jsem a rychle jsme nastoupili do auta. Cestou mi poručík vyprávěl, že má doma problémy s dospívajícím synem a že já jsem na tom dobře, když vlastně žádné děti nemám. „Dnešní mládež neví, co chce, myslí si, že peníze se vydělávají snadno, a když nemá moderní mobilní telefon, tak se mu ve třídě vysmívají, protože spolužák Pavel ho má, tak jak mu to mám vysvětlovat. Sežeň si brigádu, no to se mně vysmál, že jsem staromódní, no, není to lehký mít děti, Adriane.“ „No,“ pousmál jsem se, „víš, malé děti, malé problémy, velké děti, velké problémy.“

„Tak to máš svatou pravdu, kamaráde,“ a dodal, „už jsme na místě.“

Vykouknul jsem z okýnka. Náš vůz zastavil u domu č. 61. Vysoký plot plně osazený vzrostlými stromy, takže z ulice nebylo vidět, co přesně za ním bylo. Vyšli jsme z auta a Klamert zazvonil u brány, hned jsem si všiml kamerového systému při vstupu. Z domofonu se ozval hlas muže, co že si přejeme, a poručík oznámil, že jsme od policie. Po krátké chvilce se brána otevřela a před námi se odhalil krásný velký dům a zahrada rozdělená do dvou částí. V té jedné byla ve stylu japonské zahrady a v té druhé spíše laděna jako relaxační s malou fontánkou, lavičkou ve starém stylu a velkou houpací sítí. Na první pohled bylo jasné, že tady žádné malé děti nemají, vše bylo až moc důkladně seřazeno, nikde ani náznak nesouladu, natož aby si tu mohlo hrát malé dítě. Dveře domu se otevřely a přivítal nás vysoký mladý muž, odhadem okolo třiceti let. „Pane Krejčí, tohle je můj kolega a taky konzultant, pan Adrian Les,“ začal Klamert a pokračoval, „bude nám pomáhat při vyšetřování.“ Vysoký muž souhlasně přikývl a pozval nás dál. Zavedl nás do velkého přijímacího pokoje, který byl přeplněn starožitnostmi, na nichž byl patrný dobrý vkus majitele. V křesle seděla mladá žena, odhadem taky okolo třicítky, naproti ní muž, na první pohled cizinec. Klamert pokračoval: „Adriane, to jsou manželé Filip a Irma Krejčí, zde přítomný pán je Josh Martínez, je to kamarád nevlastního bratra paní Irmy, Alberta Browna. Můžu vás poprosit, abyste zde mému konzultantovi ještě jednou zopakovali, co přesně se stalo, a seznámili ho tak s celou situací?“

Slova se ujal pan Filip. „Tak před týdnem k nám přijeli na návštěvu z USA nevlastní bratr mé ženy, pan Albert Brown, a jeho kamarád Josh Martínez. Chtěli se podívat do Prahy a taky navštívit svoji sestru. Vše bylo v pořádku, poznávali historická místa, ochutnávali české pivo, až do soboty, kdy došlo k té nešťastné události. Toho rána s sebou vzal bratr mé ženy na procházku našeho psa, a když se do večera neukázali, obrátili jsme se na policii.“

„Od soboty nemáme žádnou informaci, ani stopu po panu Brownovi ani po psovi,“ dodal Klamert.

„Tak dobře,“ začal jsem, „položím vám všem pár otázek a pokuste se odpovědět co možná nejpřesněji. Pane Krejčí, kde jste se seznámil se svojí ženou?“

„V New Yorku, při mé pracovní stáži v roce 2010. Rok nato jsme se vzali a natrvalo vrátili do Prahy.“

„Předpokládám, že vaše manželka rozumí česky,“ zeptal jsem se.

„Ano, mám sice problémy s výslovností některých slov, ale rozumím,“ dodala paní Krejčí.

„Tak to je moc dobře, paní Krejčí, s nevlastním bratrem jste v New Yorku byla ve spojení?“

„Ne, on žil někde v Arizoně, náš otec, než se seznámil s mojí maminkou, měl jinou ženu a po rozvodu odešel sám bez syna za prací do New Yorku a tam poznal matku, tam jsem se narodila já. O nevlastním bratrovi jsem se dozvěděla, až když otec těžce onemocněl a chtěl se s ním rozloučit, tehdy jsem mu napsala dopis a pozvali jsme ho k nám.“

„Takže tehdy jste svého bratra viděla poprvé. Kdy to přesně bylo, paní Krejčí?“ zeptal jsem se.

„Někdy začátkem března 2012, to jsme tam byli i s Filipem na návštěvě a tehdy jsem svého bratra viděla poprvé.“

„Děkuji vám, paní Krejčí, mužů poprosit, aby jeden z vás přeložil otázky zde přítomnému panu Martínezi?“

„Ano, klidně, můžete se ptát, budu překládat,“ chopil se slova pan Krejčí.

„Děkuji,“ a hned jsem pokračoval, „přeložte prosím panu Martínezi, jak dlouho zná pana Browna?“ Pan Filip přeložil moji otázku a pak přetlumočil jeho odpověď. „Asi dvacet let, skoro jsme spolu vyrůstali a chodili do stejné školy. Poté jsme se oba vyučili automechanikem a v tom oboru taky pracujeme.“

„Co ještě mi můžete o panu Brownovi říct, žije sám, co jeho matka?“ ptal jsem se dál.

„Jeho matka, pane, zemřela, je to asi 20 let a on bydlel u nás, proto jsme skoro jako bratři. Když dospěl, našel si skromný podnájem a osamostatnil se.“

„Děkuji vám, zatím nemám další otázky,“ obrátil jsem se k manželům Krejčím, „co mi můžete říct o tom psovi?“

Mé otázky se chopil pan Filip. „Je to poměrně malý pes, slyší na jméno Borny. Je to rasa Charles Španěl, má žena ho dostala od svých rodičů někdy ten poslední rok, tuším, že to bylo v roce 2011, a krátce nato jsme se vrátili do Česka.“

„Takže pes má identifikační mikročip, když jste s ním jeli přes hranice a letěli letadlem,“ podotknul jsem.

„Ano, ale my neznáme to číslo,“ dodal hned pan Filip.

„No, není to zvláštní? Musíte mít od psa nějaký doklad, a i když to číslo neznáte zpaměti, musí být někde zaznamenáno.“

Vtom se do rozhovoru zapojila paní Irma. „Víte, my ty doklady psa nemůžeme najít.“

„Ještě mi prosím řekněte, znal váš bratr toho psa a chodil s ním běžně na procházky?“

Table of Contents

Kapitola první: Nezvěstný cizinec, ztracený pes