ROVNOVÁHA ŽIVOTA

Martina Hohenberger

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Martina Hohenberger

Cover © Martina Hohenberger

Photo Cover © K. Holíková

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-031-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-032-5 (mobi verze)

Věnování

Obdivuhodné Kamile

a mé mamince Marii.

ROVNOVÁHA ŽIVOTA

PŘEDTUCHA

Poslední den mého celkem poklidného života začíná docela nevinně. Něco po půl šesté ráno, když pod sebou nemám o nic míň než tři kilometry vzduchu.

„Připrav se, pozor, skákej,“ zahuláká mi instruktor do obličeje.

Nervózně se zašklebím, v duchu se pomodlím a vyskočím z letadla. Chvíli mi trvá, než se dokážu nadechnout. Připadá mi, jako bych se ponořila do divoké vířící vody. Několik vteřin se volným pádem řítím k zemi. Pak se pomocí výtažného lana rozevře padák. Prudce to trhne. Můj žaludek metá kotrmelce a adrenalin mi hučí v uších. Miluju ten pocit po výskoku. Směju se na plné pecky a mávám šesti nadšencům, kteří se snáší za mnou.

Letoun se vzdaluje, až úplně zmizí za mraky. Užívám si pád brzděný křídlem z pevné látky a přitom se snažím vytěsnit myšlenky na nebezpečí tohoto rande se smrtí.

Právě vychází slunce. Zaplaví mě vlna štěstí. Tady nahoře se cítím skvěle, mám přehled, spoustu prostoru pro sebe a hlavně klid. Tři věci, které v osobním životě postrádám. Zdá se, že i čas tu nikam nespěchá. Pohybuju se blízko hranice vesmíru a jsem součástí kosmické dimenze. Má to v sobě cosi zvláštního a magického.

Zkontroluju výškoměr na zápěstí, sundám si parašutistické brýle a kochám se výhledem. Žádná krajina není tak krásná jako jižní Čechy s lesnatými kopci Šumavy, s četnými rybníky, v jejichž vodách se zrcadlí nebesa, se zámkem Hluboká, se sloupci páry, pod nimiž se lhostejně krčí chladící věže.

Střídavě přitahuju řídicí šňůry a směruju let k malé plošce, která shora nevypadá na letiště, ale spíš jako skvrna šedého betonu mezi kostelem a loukami.

Doskočím na přistávací pruh, udělám pár rychlých kroků a stáhnu padák k zemi, aby se do něj neopřel vítr. Odepnu si helmu a sleduju, jak ostatní ladnými oblouky klesají k zemi. Jako poslední dopadá instruktor Petr. „To je lepší než sex!“ křikne a plácne si dlaní s dalším adrenalinovým šílencem.

Stojím opodál, soukám se z kombinézy a sleduju, jak se celá partička řehtá. Jsem předem smířená s tím, že si tradičně vyslechnu chlapské vtípky na můj způsob letu, moje hrůzou stažené půlky a přihlouplý výraz při seskoku.

Vezmu zmuchlaný padák a položím ho na plachtu před hangárem. Petr ke mně přistoupí a chytí mě kolem pasu. Jeho šlachovitá ruka mi pomalu klouže na zadek. „Nechceš si ještě jednou skočit?“ řekne svůdným hlasem.

„Vždyť sis zrovna užil, ne?“ namítnu chladně.

„Škoda,“ hraje to na mě, přitom mě stiskne pevněji. „Kdy se uvidíme?“

„Nevím, nezlob se, já musím chvátat.“ Vykroutím se mu z náruče a líbnu ho na tvář.

„Co takhle zítra oběd?“

Přikývnu a zamávám všem na rozloučenou. Vyběhnu před letištní budovu, vytáhnu z úložného prostoru Vespy helmu a narazím si ji na pocuchané vlasy.

Šest padesát. Motorka pode mnou zavrní. Připadá mi, že stojím na startu. Čeká mě náročný den.

Prodírám se ulicemi podél plechové šňůry aut. Ranní provoz je v plném proudu. Mířím do nejprofláknutější městské čtvrti, kde bydlí budějovické naplaveniny, na sídliště zvané Mordor.

Zaparkuju na přecpaném parkovišti před panelákem, na kterém povlávají nedbale upevněné plachty. Už měsíc se tu provádí zateplení. Dělník v reflexní vestě rozbíjí pneumatickým kladivem betonový blok. Ten rachot dokonale dokresluje atmosféru nesoucí se v duchu post-atomárního konce světa.

PROBUĎ SE, TVÝ SNY SOU NA HOVNO! Graffiti na zdi mého domu hlásá slova proroka.

Otevřu vchodové dveře a vyběhnu po schodech do druhého patra. V bytě narazím na svou matku. „To je dost, že jdeš,“ vyhrkne bez cirátů.

„Adélka už vstala?”

„Jo, hraje si v pokojíčku.” Máma mi vtiskne do ruky obří hrnek kávy.

„Dáš si se mnou snídani?“ zeptám se.

„Co tě vede, musím běžet. Jdu ke kadeřnici,” odvětí máma a skepticky si změří moje zašmodrchané vlasy.

Roztržitě si z čela odhrnu zpocené prameny. „Takhle brzo?”

Máma se usměje. „Objednám tě, jestli chceš.”

„Ne, bohatě mi stačí voda a dětský šampon.”

„Víš, Hani, nechci ti radit,” začne mi radit moje matka, „ale měla by sis zastřihnout ty děsně suchý konečky. A obleč si něco elegantního, když máš ten pohovor. Snad nepůjdeš v etno tričku a v kristuskách? Co si chceš vůbec obléct?”

„Ještě nevím,” pípnu na odpor a protočím v duchu oči v sloup.

„Nevíš? A jak to chceš stihnout? Nic sis nenachystala a ráno lítáš po všech čertech.”

Stále stejná písnička. Tohle je nevyhnutelná cena za hlídání. Připadám si bezradná, protože se jejímu poučování nikdy nedokážu vzepřít. Ztěžka polknu žluč, která mi stoupá do krku.

„Uvědom si, že už se nemůžeš oblékat jak strašidlo do zelí,” tlačí máma na pilu.

Přikrčím se a začnu skřípat zuby.

„A nehrb se tak,” dodá máma. Přivře víčka a zadívá se na mě zkoumavým pohledem. „A co Petr? Už tě konečně požádal o ruku?”

Zaskočila mě.

„Co koukáš, jako by ti uletěly včely? Máš nejvyšší čas se vdát. Já jsem v tvým věku měla dvě děti a manžela. A taky zodpovědnost za rodinu.”

Unavuje mě její věčný recitál o tom, že nejsem zodpovědná a především vdaná, což je pro mámu jedna a ta samá věc. Pro ni je manželství vrcholem představivosti. „Mami, nech toho proboha,” zaskuhrám a obrátím oči ke stropu, ale tak, aby to neviděla.

Máma si uhladí záhyb na kostýmku a smete z rukávu neviditelné smítko. Zrakem zabloudí na své zápěstí. „Propána, to je hodin jak na věži,“ zaúpí. „A co ty výsledky?“ vzpomene si náhle.

„Dneska mi budou volat.“

„Dej mi pak vědět, Hani. Mějte se, děvčata.” Vzápětí za ní zaklapnou dveře.

„Dobře,” zavrčím do prázdné chodby.

„Maminko, kde jsi?” ozve se dětský hlásek.

„Jsem na chodbě, broučku.” Adélka přiběhne a vrazí do mě tak prudce, že mě málem převáží. Skloním se a chytnu ji kolem ramen.

„Mami, koukni, babička mi dala plyšáka.” Adélka se usměje a přitiskne si hračku k hrudi. „Jmenuje se Lojzík.”

„Je rozkošný.” Kleknu si na podlahu. Vezmu Adélčinu dlaň a přiložím si ji na tvář. Když tu tak dřepím a hledím na dcerku, mám pocit, jako by shon všedního dne ustal a svět kolem nás ztichl. Vydržela bych se na ni dívat věčně. Pohladím ji po vlasech. Na okamžik vnitřně bojuju s nutností vrátit se do reality.

„Pojď, musíme si pospíšit,” řeknu. „Že tě chytím!”

Adélka vypískne a nemotorně uhání do pokoje, ramenem přitom narazí do rámu dveří.

„Dávej přece pozor.“

Sedm třicet. Zlomky vteřin neúprosně vyměřují dobu, kdy mám ze sebe před zrcadlem udělat člověka, zavézt Adélku do školky a pak se dostat do práce. Dnes mě navíc čeká pohovor.

Zhltnu zbytek kávy a zalezu do koupelny. Myslím na to, že bych si nejradši napustila vanu a smyla ze sebe úzkost z toho, co všechno nestihnu. Blaženě vnímám šumění vody. Do tří minut jsem osprchovaná. Neochotně otočím kohoutkem.

Zaslechnu hlasité bouchnutí dveří záchodu.

Cestou do ložnice přemýšlím, co si vzít na sebe. Celé dvě vteřiny. Natáhnu si vyšisované džíny, fialovou halenku a zelené sako. Ty věci spolu neladí. Nevadí mi to. Oblečení nikdy moc neřeším.

Osm. Jsem učesaná a nalíčená. Jistě že ne podle matčiných představ, ale vystačím si s decentním make-upem, leskem na rty a řasenkou. Vlasy si stáhnu do culíku a neposlušné prameny strčím za uši.

Nyní jsem připravená vyrazit z domu. Upřu zrak do zavřených dveří záchodu. „Už budeš, broučku? Víš, maminka dost spěchá,“ žadoním a poklepávám špičkou boty o podlahu.

Osm nula tři. Dlouhá chvíle narušovaná dětským žvatláním z toalety se vleče a já cítím, jak ve mně stoupá jedna vlna paniky za druhou. Vnitřně bojuju s nutkáním kousat si nehty. Mámě trvalo čtyři roky, než mě to odnaučila.

„Hotovo!“

Díky bohu! „Ještě brejličky a batůžek.“

Osm nula osm. Popadnu dcerku a v rychlosti si hodím přes rameno tašku z hrubé látky, kde mám kromě laptopu, mobilu, nabíječky, dokladů, klíčů, peněženky, kapesníků, tampónů, lesku na rty, hřebenu, žvýkaček, účtenek, prášků proti migréně a náhradních punčoch také spoustu jiných nezbytných drobností, které se asi nachází na dně každé dámské kabelky.

Adélku nesu v náruči a alespoň v duchu zkouším popřít gravitaci. Klopýtám po schodech a nemůžu se zbavit nutkavé myšlenky, jestli jsem zamkla. Když vyběhnu z domu, připadá mi, že moje zpoždění geometrickou řadou narůstá. V rytmu burácejícího pneumatického kladiva běžím, co mi síly stačí, k zaparkované Vespě. Nasadím dcerce helmu, posadím ji na sedadlo před sebe a jediným kopnutím nastartuju. Stisknu Adélku koleny. Ona se při jízdě nadšeně směje. S mámou je vždycky sranda, že jo?

Před vchodem mateřské školky zpomalím a brzdy hlasitě zaskřípou. Čelím vyjeveným obličejům rodičů a krupobití jejich zlostných pohledů. Dítě na motorce se jim ani trochu nelíbí. Postavím Adélku na chodník a rozrazím branku. Předstírám, že neslyším ty uštěpačné názory za svými zády.

Dcerka se mi vykroutí z ruky, jakmile k ní v šatně přijde její asistentka. Kývnu jí na pozdrav. „Adélka trochu kašle. Dala jsem jí do batůžku pastilky. Mějte se hezky, Vendulko. Už musím běžet,“ vyhrknu jedním dechem a pohladím Adélčinu hlavičku.

Když sahám po klice, ozve se za mými zády „ehm, ehm”. S nemilou předtuchou se otočím. Přede mnou se tyčí robustní učitelka Sýkorová, která se urputně snaží tvářit mile. Vypadá, že na mě čeká.

Srovnám si záda a vybafnu na ni pozdrav.

„Rádi bychom s vámi mluvili,” pronese Sýkorová dívčím hláskem.

Střelím očima po hodinách nad vchodem a nervózně si potáhnu křížek na řetízku. „Víte, já spěchám, ale ve středu bych mohla přijít dřív.” S nadějí pohlédnu do neodbytného obličeje Sýkorové a... kapituluju. „Dobře, o co jde?”

„Pojďte se mnou do kanceláře.” Následuju ji a najednou se cítím jako spráskaný pes.

„Chtěli bychom se vás zeptat, co si po dvou měsících myslíte o pobytu Adély v naší školce,” zeptá se Sýkorová nasládlým hlasem, avšak opět v autoritativním plurálu, ačkoli jsme v místnosti samy.

„No, myslím, že je všechno v pořádku. Adélka se do školky těší. Proč se ptáte?”

„Jak víte, vzali jsme ji pouze na zkoušku. Vaše dcera se straní dětí a nezapojuje se do hry. Když je v místnosti hlučno, schovává se v rohu. Myslíme si, že tu není šťastná.”

„To mě mrzí,” zaúpím. „Promluvím s paní Vendulkou… s její asistentkou.”

„Já vím, kdo je paní Vendula,“ opáčí Sýkorová kousavě. „My jsme se rozhodli, že by bylo pro Adélu lepší, kdyby navštěvovala zařízení pro… ehm...” Na okamžik se zarazí, jelikož se na ni zpříma zadívám. „... ehm... pro děti s vyššími nároky na péči. Například v Zachariášově ulici...”

„Tam mají volné místo až od září. Já ale potřebuju školku teď! Velmi nutně ji potřebuju!” zoufale jí skočím do řeči. Zahledím se na ztuhlé rysy ženy, která netuší, že sháním novou práci a že jsem bez školky totálně vyřízená.

Sýkorová potřese hlavou a zděšeně na mě zírá. Nejspíš se obává, že se samým zoufalstvím chystám složit. „Můžete to zkusit v soukromé ško–”

„Ta stojí šest tisíc měsíčně,” vypísknu o dvě oktávy výš, jako by nastal konec světa.

„Adéla bude v menší skupině spokojenější,“ vede si Sýkorová svou. Pro jistotu však couvne o krok dozadu. Zřejmě si není jistá, jestli jí teď nepůjdu po krku.

Mám na krajíčku. Rychle zamrkám, abych zahnala slzy. Začíná se to protahovat a já nenápadně juknu na mobil. Osm čtyřicet.

„Ještě by tu byla záležitost s vaší dochvilností,” pokračuje učitelka z bezpečnější vzdálenosti.

„A-ano, já vím,” vykoktám zbaběle, ale v mysli si spílám. Nedokážu se Sýkorové postavit. Křením se na ni jako idiot a ona mi to dává sežrat.

Než bez dechu dorazím k Vespě, roztřesu se bezmocným vztekem. Zbývá mi necelých patnáct minut do pohovoru. Nesnáším upachtěné dny, kdy nic nestíhám! Roztržitě nastartuju a vyrazím na silnici.

Nejprve se ozve kvílení brzd. Pak zuřivé troubení.

Řidič osobáku stočí okénko a huláká na mě. Zvednu ruku v omluvném gestu. Nedivím se, že vyšiluje. Málem jsem mu vlítla pod kola. Stejně hloupě jako před měsícem. Tehdy to nebyla moje vina, mohl za to chodec, který vběhl na přechod, a mě prostě nenapadlo nic lepšího, než to stočit do protisměru pod škodovku. Možná bych to nepřežila, nemít helmu.

Ta vzpomínka mnou otřese: děsná rána, příšerná bolest hlavy a šok, že se to mohlo stát zrovna mně. Ale teď už nechci myslet na hrůzou vytřeštěné oči řidičky, která mi volala záchranku. Musím se soustředit na jízdu.

V osm padesát sedm vstoupím do univerzitní budovy, mrknu na svůj odraz ve skleněných dveřích a srovnám si rozevláté prameny vlasů. Do prvního patra beru schody po dvou. Na chodbě tu postávají studenti. V duchu se pokřižuju a zaklepu na dveře číslo sto jedenáct. Vkročím do malé zasedací místnosti.

Přivítá mě drobná žena s krátce střiženými vlasy. Tato úctyhodná šedesátnice vypadá jako osoba s velkou mocí, která může na místě dělat závažná rozhodnutí. Napadne mě, že ji není radno podceňovat. Vedle ní stojí muž v tmavém obleku, vzrostlý čtyřicátník s rozložitými rameny. Oba jsou členové komise, která rozhodne o tom, jestli budu přijata na filozofickou fakultu jako externí přednášející. Jakýmsi zázrakem jsem se dostala do posledního výběrového kola.

Roztřeseným hlasem pozdravím a ztuhle jim podám ruku. Nejprve na mě pobaveně zírají. Novou lektorku dějin umění si asi nepředstavovali jako vyjukanou, nedbale oblečenou brunetku s naivním a snad i trochu hezkým obličejem, která má pár kilo navíc. Nejspíš očekávali vyschlou a upjatou profesorku s obrýlenýma očima a pichlavým pohledem.

Muž mi položí pár otázek k mému životopisu. Na nenucenou konverzaci jsem příliš nervózní, a proto své odpovědi víceméně překoktávám. Žmoulám v ruce kapesník a ze všech sil se snažím tvářit sebevědomě.

Profesorka mě pozoruje a obyčejnou tužkou si dělá poznámky v sešitu. Nakonec mě vyzve: „Tak prosím, paní… paní... ehm.”

„Klímová,” pomůžu jí.

Šedovlasá žena na mě hledí skrze brýle jako na žvatlající dítě. „Samozřejmě. Povězte nám, proč bychom měli vzít na místo lektorky dějin umění zrovna vás.”

Při téhle otázce mě rozbolí hlava. Potlačím trému, která mi stoupá do hrdla, a vyprávím o svém studiu, o nadšení pro umění a o jazykovém pobytu v zahraničí.

Oba profesoři přikyvují a dál se mě vyptávají: Co jste dělala po vysoké škole? Jak dlouho že jste byla v cizině? Jak jste si zařídila hlídání dcery? A co když onemocní? Povězte nám svůj životopis v němčině. A jak jste na tom s angličtinou? Tváří se přitom, jako by šlo o přednáškovou činnost na plný úvazek, a ne na chabé čtyři hodiny týdně.

Odhodlaně odpovídám, hlava mi třeští a chce se mi čůrat. Kousnu se do rtu, abych to potlačila.

„Dobře, paní... ehm... děkujeme vám,” vypálí náhle profesorka se zrakem upřeným na zlaté náramkové hodinky.

Ztuhle na ni hledím. Postřehnu, jak se mi odkrvuje obličej. Vidina práce na fakultě se právě rozplývá. Připadá mi dosažitelná asi jako skok ze židle na měsíc. Očekávám nemilosrdný rozsudek. Nebo rovnou popravu.

Výraz obou profesorů je neprůhledný. Těsně před tím, než se zhroutím, pronese ta žena: „Ozveme se vám v příštích dnech.”

„Děkuji,” vydechnu téměř bez sebe. Po několika zdvořilostních frázích vypadnu z místnosti. Na chodbě vrazím do mladého muže s roztěkanýma očima, který je zřejmě dalším nadějným kandidátem.

Vyčerpaně se opřu o parapet okna. Nemůžu tu však dlouho postávat. Za dvacet minut musím být v jazykovce, která mě živí.

Zas jeden z těch uspěchaných dnů, které (už jsem se o tom zmínila?) nesnáším. Při představě, jak znovu pádím přes půl města, mi přeběhne mráz po zádech. Pravidelnost pohybu by mě měla utužit, ale vím, že hýčkám planou naději, když se štvu jako zvíře. Jen zřídka mě zaplaví konejšivý pocit, že všechno zvládám. Jak ráda bych si řekla: „Běžím, a tím pádem cítím, že žiju!” Jenže to nejde.

Každý den je to stejné. Chci z plna hrdla zakřičet: „Živote, zpomal sakra trochu!” Mám snad jako jediná dojem, že mi můj život jaksi nepatří a že ho nestíhám žít?

Cesta do centra by mi za normálních okolností zabrala patnáct minut. Dnes jsem v časové tísni a svou zběsilou jízdou trhám rekord. To malé vítězství si sotva stačím uvědomit.

V devět padesát pět zaparkuju před jazykovkou Aslan v České ulici. Z čela si odhrnu zpocené prameny vlasů a vstoupím do renesančního domu s atikovým patrem. Vyběhnu schody a zhluboka se nadechnu. Do dveří učebny vejdu se stoickým klidem a ctihodnou důstojností, po hektice ani stopa. Uhlazeně zdravím. Zralý oskarový výkon.

V útulné místnosti čekají dva dospělí studenti, kteří navštěvují můj kurz němčiny. Vlevo sedí zubařka Ivana, čtyřicetiletá opečovaná blondýna s drahým účesem a zvadlou pletí. Než stačím zahájit hodinu, několikrát jí zvoní telefon a ona do něj štěká úsečné povely.

Doufám, že takhle nemluví s pacienty a že je to pouze její asistentka.

Ivana cvaká propiskou a vypadá otráveně. Do její ordinace pořádají Němci zájezdy, proto můj kurz bere jako další pracovní povinnost. Na jejím místě bych taky měla plné zuby přesčasů.

Druhým studentem je usměvavý mladík Karel. Nijak mu nevadí, že ho před pár týdny vyrazili z práce. V devatenácti se Karel jako au-pair staral v německé rodině o dvě malé děti. Povolání chůvy ho prý neoslovilo, zato němčinu si oblíbil navzdory těm drzým spratkům.

Ráda bych oba studenty povzbudila k úvodní konverzaci, ale potýkám se s jednoslabičnými odpověďmi. Vytasím kartičky, což je způsob, kterým rozehřejete i mrtvého. Nedočkám se však výrazné změny.

Na programu hodiny je mezikulturní komunikace. Jde o to, aby studenti lépe poznali Němce a Rakušáky a porozuměli odlišnostem jejich kultury.

„Němci na rozdíl od nás pracují soustředěně. Každý krok si pečlivě plánují, ale svůj časový rozvrh často nestíhají,” řekne Ivana hrubým hlasem, zato pěknou a plynulou němčinou. „Taky šílí z toho, když my Češi nečekaně improvizujeme.”

„Jiný názor?“ vydechnu a vložím naděje do Karla.

Cvakání propisky je náhle přerušeno sotva slyšitelnými vibracemi. Ivana otráveně jukne na mobil a pak ho bez špetky zájmu odloží. Nejspíš jí znovu volá její nerudná asistentka, se kterou jsem měla tu čest dvakrát hovořit.

„Němci jsou zdrženliví a velmi zdvořilí,” snaží se Karel německy, ale od své au-pair rodiny ze Švábska si přivezl tak silný hovorový přízvuk, že to zní jako svahilština. „Štve mě jen, že mají mnohem větší platy.”

„Peníze nejsou všechno,” prskne Ivana, přitom dál mučí svou propisku.

Usměvavý Karel se zamračí. „Jasně, pokud jich máš hafo, tak nejsou důležitý.”

Ivanino botoxově hladké čelo by se v tuto chvíli jistě zkrabatilo, kdyby mohlo. „Co přesně tím máš na mysli?” V jejích očích se nebezpečně zablýskne.

Karel se přikrčí a svou kuráž natvrdo polkne.

Pokouším se zachránit situaci a mluvím dál, jako by se nechumelilo. V krku mám sucho, a ačkoli už od rána pociťuju ukrutnou žízeň a jsem nejspíš dehydrovaná, vyrazí mi na čele několik krůpějí potu. Navíc se mi stále chce čůrat. Nevzdám to, seberu poslední zbytky své odvahy a pokračuju v konverzaci. Než stačím studentům rozdat dvoustránkový text, zazvoní telefon.

Ivana kroutí hlavou.

No jo, vždyť si vlastně zapnula vibraci.

Mám chuť mrknout na Karla s dramatickým výrazem: Kdopak si to nevypnul? Zarazím se však a po nekonečné půlminutě vyhrabu z hlubin své kabelky, rozměrné jako mamutí jáma, vyzvánějící mobil.

Ivana s Karlem na sebe pohlédnou a zlomyslně se ušklíbnou.

„P-pardon. Omluvte mě,” koktám v rozpacích a vylítnu na chodbu. „Klímová,” zavrčím do telefonu. „Ano... já... dobře, budu tam... jo... díky... nashle.”

Zadržím dech, jako by to snad mohlo proti návalu úzkosti pomoct. Možná to nic nebude. Ze všech sil se snažím uklidnit, ale do duše se mi plíživě vkrádá zlá předtucha. Strach mi sešněruje hrdlo. Nutně si potřebuju sednout! Otevřu dveře a chystám se vklouznout zpět do třídy.

Načež můj mobil zazvoní znovu.

Zoufalé zavytí spolknu. „Čau, mami, máš něco důležitýho?“ vyhrknu. „Jo, volali mi. Zítra musím přijít na mamární tým.”

Uslyším dlouhý nádech, máma chce nejspíš říct cosi nepříjemného.

Neodolám chuti vystřihnout netrpělivou grimasu. „Mami, musím končit... já vím... neřekli mi výsledky... jdu tam ráno... proboha... neděs mě,” zaúpím a cítím, jak se mi podlamují kolena. „Neboj se, bude to dobrý, slibuju. Okay? Pa.” Před očima se mi dělají mžitky.

S protivným pocitem viny se vracím do učebny a připadám si jako pitomec. Studenti se na židlích pobaveně vrtí. Učitelský trapas oživí alespoň na pár minut jejich nudné dopoledne.

Dneska mám perný den.

Table of Contents

Informace pro uživatele

Věnování

ROVNOVÁHA ŽIVOTA

PŘEDTUCHA