UŽ VÍM, KDO JSI

Anna Tereza/ Komplot

Jindřich František Bobák

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Děkuji Vlaďce Keprtové za nezištné poskytnutí své fotografie ke zpracování obálky této knihy.

Vydání první 2015

Titulní obrázek: Vlaďka Keprtová

© Jindřich František Bobák

Cover © Jindřich František Bobák

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-87873-65-6 (ePub verze)

ISBN: 978-80-87873-66-3 (mobi verze)

ANNA TEREZA

V agentuře

Už se na ni nemohla dál dívat, na mámu. Od února, co od nich tatínek odešel, se hrozně změnila. Zhubla a pobledla, chodí jako tělo bez duše. Bože, všechno na ní jenom visí.

Ano, všechno se změnilo. Také Anička vnímá svět jinak než dříve. Dokud byl tatínek ještě s nimi, bylo všechno jiné. Teď se protloukají od deseti k pěti, jen taktak se drží nad vodou.

„Hlavně, Aničko, abys dostudovala,“ dívá se na ni maminka utrápeným pohledem, ale Anka dobře ví, že zítra bude ta její drahá maminečka opět vytřepávat drobné z prasátka. Jak potom dostudovat vysokou bez pomoci v cizím městě? Z té sobotní a nedělní práce u pokladen a regálů plných zboží sotva zaplatí skripta a koleje. Na ostatní jí už nezbude.

Anička bere do ruky noviny, někdo je tady zapomněl, a přelétne očima první řádky. Pak se zastaví na stránce s inzeráty. Nějaká soukromá agentura tu nabízí práci pro dívky a mladé ženy, slibuje dobrý výdělek. Zkusí to? Zmítají jí pochybnosti, jenomže bez peněz se ve velkém městě žít nedá. Snad to nebude tak zlé, říká si. A kdyby, tak odtamtud prostě uteče. Po delším váhání zvedá telefon.

„Ano, voláte správně,“ ozývá se ze sluchátka mladý ženský hlas a stručně vysvětluje, kde agenturu najde.

Vydala se tam. Přivítala ji kancelář s klubovkami, konferenčním stolkem, moderní vázou a květinami, za leštěným pracovním stolem sedí nohu přes nohu mladší žena kolem osmadvaceti, ze stěn shlíží několik exotických obrázků.

„Asi před půlhodinou jsem vám volala,“ připomněla se Anička.

„Á, to jste vy?“ usmála se mladá žena. „Už na vás čekám. Dáte si kávu, nebo čaj?“

„Raději čaj,“ oplatila jí Anička úsměvem, „cestou jsem trochu promrzla.“

„Tak to k němu přidáme ještě něco lepšího,“ mrkla na ni hostitelka, a aniž se ptala na souhlas, postavila před ni skleničku s načervenalým likérem. Tmavovlasá urostlá dívka s inteligentním pohledem jí hned padla do oka.

„Asi bys chtěla vědět něco bližšího o té nové práci, že ano? Abych nezapomněla, jmenuji se Jitka. Budeme si raději tykat, co říkáš?“ natáhla k ní ruku.

„Já jsem Anna. Dobře, budeme si tykat,“ pokusila se o úsměv. „Skutečně bych o tom ráda něco věděla…“

„Tak dobře, Aneto (to nové oslovení připadalo Aničce trochu nezvyklé, doposud jí tak říkaly jen některé spolužačky v ročníku a neměla to ráda), ale nejdříve potřebuji vědět několik údajů, abych si ujasnila, kam tě mám zařadit. Kolik je ti let?“

„Právě mi bylo dvaadvacet.“

„Tak to by šlo, jsi dávno plnoletá. Máš nějaké zaměstnání?“

„Nemám, ještě studuji,“ povídá Anička, a aniž by věděla proč, trochu se začervenala.

„To nic, takových sem přichází víc. Nebudeš první ani poslední,“ vykouzlila její společnice opět jeden ze svých úsměvů. „Takže umíš jazyky – mám pravdu?“

„Ano, mám státnici z angličtiny a kromě toho mluvím také německy,“ znovu se začervenala.

„Ale to je výborné!“ zajásala Jitka. „Dnes je středa – tak to bys mohla hned v sobotu nastoupit do práce. Pracovala bys jenom v sobotu a v neděli, ale jestli potřebuješ nutně peníze, mohly bychom se domluvit i na jiné dny. Bydlíš tady, ve městě?“

„Ano, na koleji, ale o jakou práci se jedná?“

„Promiň, málem bych zapomněla. Naše agentura najímá dívky jako hostesky, a ty pak u nás pracují jako průvodkyně nebo jako obsluha v restauraci tohoto hotelu. Podle toho, co umí. Vydělat si mohou i velmi slušné peníze – samozřejmě podle okolností.“

„To znamená, že bych dělala průvodkyni nebo servírku?“

„Nebo obojí, i tak se to dá chápat, ale ničeho se neboj, jsme slušná firma. Přesto ti o té práci musím něco povědět: Někdy se stává, že někteří zámožnější pánové to na našich slečnách zkoušejí a požadují po nich ještě další, řekněme tomu „nadstandardní služby“ – jistě mi rozumíš. Ty nejsou obsahem naší smlouvy a je osobní věcí každé z nich, jestli na něco takového přistoupí. Ovšem, pokud by k něčemu podobnému došlo přímo u nás, v našem podniku, okamžitě končí, rozumíš?“

„Rozumím, ale mezi takové já nepatřím.“

„Myslela jsem si to.“

„Mám ještě další otázku: Jako průvodkyně bych jezdila i mimo město, někam ven?“

„Ne, do zahraničí naše dívky neposíláme,“ usmála se Jitka, „tady mají práce dost…“

„A co to jsou slušné peníze?“

„Podle okolností. Když je sezóna a je dost hostů, je odměna mnohem vyšší, samozřejmě.“

„Tak dobře,“ přikývla Anička. „Dělat průvodkyni by mě docela bavilo, už jednou jsem si to během prázdnin zkusila. Ale moc mi za to nedali.“

„Tak vidíš,“ usmála se Jitka, rozdíl je v tom, že místo abys dělala průvodkyni stovce lidí po celý den a za málo peněz, teď se budeš věnovat jednomu, dvěma, nanejvýš čtyřem lidem a za velmi slušné peníze. To snad zvládneš, nebo ne?“

Jistě, zvládnu, proletělo Aničce hlavou. Dělat číšnici je konec konců také práce. Peníze moc potřebuji, řekla si. I pro maminku. Podle toho, co ta Jitka povídá, určitě nepůjde o nějaké zaplivané pajzly, tak co…

„Jen bych si to chtěla ještě trochu rozmyslet,“ řekla nahlas.

„Tak fajn, ale ne dlouho. To víš, zájemkyň je mnoho a nemůžeme držet atraktivní místo bůhvíjakou dobu. Abych nezapomněla – pokud budeš souhlasit, budeme potřebovat také dvě tvoje fotografie. Zvládneš to?“

„Fotografie? Jaké fotografie?“

„Menší jako na občanku – jednu pro naši evidenci, druhou na visačku. Když zůstaneš, nerozmyslíš si to a budeme to potřebovat třeba pro reklamu, další fotky si už uděláme s tvým souhlasem sami.“

„Náhodou je mám u sebe…“

Anička vytáhla z kabelky dokladovku a z ní dvě malé fotografie. Teprve nedávno si je nechala udělat.“

„Jo, ty jsou akorát.“

„A kdy dostanu nějakou smlouvu?“

„Mohly bychom to udělat tak, že teď bychom spolu sepsaly pro prvních několik dní smlouvu na práci v baru, a jakmile to bude aktuální, dostaneš novou, souhlasíš?“

Anička souhlasila. Nutně potřebuje peníze. O těch zájemkyních a o tom čekání Jitka nelhala, protože když Anička vycházela ze dveří, přešlapovaly tam nějaké dvě dívky, pravděpodobně další uchazečky. Možná, že právě to ji nakonec přesvědčilo.

Table of Contents

Úvod

ANNA TEREZA

V agentuře

KOMPLOT