Závazek

Alžběta Kachips

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2016

© Alžběta Kachips

Cover © Alžběta Kachips

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-010-3 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-011-0 (mobi verze)

Jediný pevný závazek, který se pravidelně opakuje, vnese pořádek do celého ostatního života: všechno se pak kolem soustředí.

Ferdinand Victor Eugéne Delacroix

Prolog

Anglie roku 1089

„Obklíčili nás divoši, kteří na sobě neměli vůbec nic, než suknice opásané kolem beder. Tváře a hruď měli pomalované ve válečných barvách, když…“

„To byly jejich plédy, tatínku.“ Přerušila vyprávění jeho osmiletá dcera, která ten stejný příběh slyšela již několikrát a stále lpěla na každém jeho slově. „Říkala mi to Maude. A Alistair mi říkal, že nikdy, nikdy jim nesmím říkat sukně, jinak se mi stane něco strašného.“ Vysvětlovala mu přesvědčivě a souhlasně přitom pokyvovala hlavou.

Lord Godfrey z Moray se podíval na svou nevlastní dceru, která právě seděla u jeho nohou, před krbem, kam si sedl do svého pohodlného křesla a nemohl se vynadívat na tu krásu, kterou mu do života vnesla jeho zesnulá žena, Layla. Byly tomu už čtyři roky, co je opustila a stále ho srdce svíralo při každé vzpomínce na ni. Byla jeho již druhou ženou, ale věděl, že její místo už žádná další nenahradí.

Pamatoval si to, jakoby se to stalo zrovna včera, když ji potkal na královském dvoře Viléma Dobyvatele. Moc často ke králi nejezdil. Nikdy se mu nelíbil hýřivý život, který tam panoval. Godfrey tam ale nejel za zábavou, dostavil se tam jen proto, aby krále informoval o pokračujícím konfliktu ve Skotsku, jehož vyřešením byl pověřen.

Nejel ke dvoru, aby si našel ženu. Ne. Po jeho strašném prvním manželství, ke kterému byl donucen, se zařekl, že už žádnou jinou ženu za svou nepojme. Měl Basila, svého syna, kterého mu jeho prokletá první žena stačila dát, než zemřela.

Jenže všechna předsevzetí šla k čertu od první chvíle, kdy ji spatřil. Ještě téhož dne se na ni zeptal u samotného krále, a když zjistil, že nedávno ovdověla, požádal na místě o její ruku.

Zpět domů se vrátil už s novou manželkou a malinkým dvouletým drobečkem, kterého dostal jako návdavkem.

Gillian.

Nevadilo mu, že nebyla jeho. Byla tolik podobná své matce, kterou si zamiloval, tak jak by mohl nemilovat ji?

Zbožňoval svou ženu a k jeho velkému štěstí byly jeho city opětovné. Bohužel při pokusu dát mu dalšího syna, Layla zemřela i s novorozenětem.

Bolest z té ztráty byla nezměrná. Godfrey cítil, jak se v jeho srdci utvořila nesmazatelná jizva.

Naštěstí měl ještě Gillian, která mu zůstala a která každým dnem rostla do krásy své matky. Byla jediným štěstím v jeho ponurém životě. Proto se zapřísáhl, že nikdy nedovolí, aby ji potkal stejný osud jako její matku.

„Ano, zlatíčko, máš pravdu.“ Přinutil se přestat vzpomínat a přitakal Gillian.

„Ale otče, musíš to říci. Jinak ten příběh nebude stejný.“ Usmála se na něj a jemu se skoro zastavilo srdce, když se podíval do těch jejích velkých, levandulových očí, které na něj hleděly ze srdcovité tváře lemované dlouhými, skoro havraními vlasy.

„Dobře. Měli na sobě-“

„Ale otče, musíš přece začít zase od začátku.“ Přerušila ho zase a zamračeně si ho prohlížela, jako by nebyl při smyslech. Za okamžik se tedy nadechl a začal vyprávět.

„Před časy, když jsi ještě nebyla na světě, mě král Vilém Dobyvatel poslal do Skotska, abych vyřešil nájezdy, které se děly na anglickém pohraničí. Lidé z Nížiny mi povídali o skupině nájezdníků, kteří nejsou členy žádného klanu, jemuž by se zodpovídali a objevují se a mizí tak, že nikdo je nikdy nespatřil přicházet. Všichni viděli jen pohromu, kterou po sobě zanechávali.

Nikdo o nich nic nevěděl, ale všichni si byli jedním jisti – byli to lidé z divoké Vysočiny.

Vzal jsem tedy ten nejlepší oddíl mých rytířů a vydal se zjistit, kdo za tím stojí. Ale byli jsme Angličany ve skotských horách, a i když jsme byli pod ochranou samotného krále, nikdo s námi nechtěl mluvit nebo nám ukázat cestu. Spíše jsme měli štěstí, že nám nepodřízli krky hned, jak jsme vkročili na jejich půdu.

Zrovna jsem byl rozhodnut, že se vrátíme, protože tu nemáme šanci nic zjistit, když vtom se to stalo.“ Odmlčel se a Gillian zadržovala dech v předzvěsti toho, co přijde.

„Zaslechli jsme strašný křik. A když jsme jej následovali, našli jsme klan McKennů v plamenech. Všude byli starci, ženy a děti, ale ani jeden muž, který by se postavil k obraně. Aniž bychom se zastavili, přikázal jsem k útoku. Byl to rychlý boj, protože proti nám stáli muži, kteří si byli jisti, že se jim nikdo nepostaví na odpor, takže jakmile jsme zakročili, většina z nich se rozutekla a ti, co to nestihli, zemřeli rychlou smrtí.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a myslel si, že boj už je za mnou, když jsem uslyšel další výkřik. Nesl se z blízkého kamenného stavení. Rychle jsem se rozeběhl a našel jsem malého chlapce…“ Godfrey se odmlčel a shlédl na Gillian, která ani nehlesla, jak ho zaujatě poslouchala. „Byl tak ve stejném věku, v jakém jsi teď ty.“ Hlesl a pohladil ji po hlavě. Ruka se mu třásla. Jen pouhá představa, že by jeho Gillian musela čelit takovému nebezpečí, tak jako ten chlapec…

„Stál rozkročený a v rukou svíral meč. Před ním stál jakýsi muž a pod krkem držel nůž jeho matce. Měl jsem na své straně moment překvapení a vzápětí muž ležel mrtvý.“

„A pak ten chlapec obrátil svůj meč proti tobě, že otče?“

„Ano, naštěstí pro tebe mě nezabil. Zabránila mu v tom jeho matka. Stoupla si před syna a donutila ho spustit meč, aby ho mohla sevřít v pevném objetí.“

„Pak jsi vyšel ven a byli tam oni.“

„Ano, byli.“

„Řekni to.“ Trvala na svém jeho malá tyranka.

„Vyšel jsem zpět ke své družině, když jsem spatřil, jak všichni mí muži klečí na kolenou a kolem nich byla více jak stovka obrů na koních. Byli jsme obklíčeni divochy. Na sobě měli jen plédy, tváře a holá ramena měli pomalované válečnými barvami. A všechny jejich meče mířily na nás.“ Konečně se dostal v příběhu do bodu, kde předtím přestal.

„Ve smíru jsem zvedl ruce nad hlavu a gaelsky je pozdravil.“

„To proto tě král tak často vysílá do Skotska. Protože umíš dobře jejich jazyk.“ Přerušila ho Gillian a dotkla se jeho kolene, protože se jí zdálo, jako by se otec zcela ponořil do vzpomínek.

„Ano, a jako vždy i teď pro ně bylo překvapením, jak dobře jejich jazyk ovládám. Vyprávěl jsem jim, že jsme zrovna projížděli jejich územím, když jsme byli svědkem nájezdu na tamější lid.“

„Ale oni ti nevěřili. Mysleli si, že jste to všechno způsobili vy.“

„Ne, nevěřili. A i kdyby mi uvěřili, Angličany všichni z Vysočiny nenávidí a nyní měli záminku, proč nás všechny zabít.

Už jsem si tedy myslel, že je to náš konec, protože proti takové přesile jsme neměli sebemenší šanci, když vyběhla ta žena se synem, kterého jsem zachránil. Všichni najednou sesedli z koně a uctivě se poklonili. Myslel jsem si, že se klaní té ženě, ale –“

„Ale oni se klaněli tomu chlapci.“ Vydechla Gillian a v hlavě se jí míhaly obrazy malého chlapce, před kterým pokleká celý národ.

„Ten chlapec byl Malcolm Kincaid a jeho otec byl lairdem[1] nejmocnějšího klanu Vysočiny. Až později jsem se dozvěděl, že Laird Kincaid před několika dny zemřel a všichni muži z okolních klanů se setkali, aby zjistili, kdo bude vést klan Kincaidů, když byl Malcolm ještě chlapec.

Malcolm všem vysvětlil, že nebýt nás, byl by už celý klan mrtvý. A ač jim to bylo proti srsti, od té doby jsem byl zván jako Angličan, přítel Hor. Tedy do té doby, dokud oni nesplatí dluh, který u mě mají.“

„Dluh?“ Podivila se Gillian. O tomhle jí nikdy otec předtím nevyprávěl. Myslela si, že od té doby ho se Skoty pojilo skutečné přátelství.

„Skotové jsou velmi hrdý národ. Čest jim velí splácet své dluhy a já… já jsem zachránil jejich klan a lairda. To je něco, na co se jen tak nezapomíná.“

„A využil jsi už toho, aby ti ho nějak splatili?“

„Ne.“ Zamyslel se a Gillian se mohla jen domýšlet, co její otec se Skoty zamýšlí.

„Zatím se nenaskytla příležitost, ale obávám se, že brzy jejich pomoc vyhledám.“ Řekl tajuplně a Gillian se zachvěla.

Celý večer byl otec myšlenkami jinde. Doufala, že vyprávěním ho trochu rozptýlí, ale nyní asi nastal čas, aby zjistila, proč se všichni na tomto hradě celý den chovají tak divně.

„Otče, slyšela jsem, že dnes ráno přišel posel od krále Viléma.“ Šla přímo k věci a způsob, jakým zbledla otcova tvář, ji nenechával na pochybách, že ta zpráva se nějak týkala i jí.

„Doufal jsem, že ti to řeknu až zítra, ale jak je vidět, služebnictvo v tomhle hradu je vždy o krok napřed.“ Odevzdaně vydechl. „Zítra se budu muset vydat za králem.“

„Sám?“ Ptala se a důležitě přitom zvedla obočí.

„Sám!“ Řekl pevně a vstal. „K čertu, vždycky jsi byla chytrá a všímavá.“ Začal pochodovat před krbem a Gillian si zatím sedla do otcova křesla a sledovala ho, vybírá slova, se kterými se chce svěřit.

„Náš nový král, Vilém Ryšavý si žádá, abych tě uvedl ke dvoru. Jistě už plánuje, jak výhodně náš rod spojí s nějakým jiným. Za chvíli už budeš mít věk na vdávání, ale ať mě čert vezme, jestli dovolím, aby tě Vilém někomu prodal. Půjdu za ním sám a budu doufat, že snad na svůj nynější rozmar, kterým máš být ty, zapomene.“

„To ti nedovolím, otče. Budeš čelit jeho hněvu a naprosto zbytečně.“ Pronesla tak pevným hlasem, až se její otec zastavil vprostřed pohybu a skoro padl do otevřeného ohně v krbu. Zapotácel se a rychle se opřel rukou o kamennou římsu krbu.

Rozhlédl se po velkém sále a viděl, jak u stolu poletuje pár děveček, které ještě sklízely jídlo z večeře. „Nechte nás!“ Přikázal a během chvilky byli úplně sami.

Godfrey shlédl na svou dceru, jak sedí v jeho křesle, ramena hrdě napřímená a srdce se mu skoro zastavilo. Přistoupil k ní a klekl si, aby jí viděl zpříma do očí. „Gillian.“

Gillian sevřela jeho tvář do dlaní v touze ho utěšit. „O mě se nemusíš bát. Já se za žádného lorda, kterého mi tvůj král předhodí, neprovdám. Je mi teprve osm. Mám ještě čas.“ Vysvětlovala mu, ale už se nezmínila, že svého budoucího muže pravděpodobně znala. Byla si jistá, že se jím stane černý medvěd.

Už několik let vídávala ve snech toto temné zvíře, jak na ni čeká s otevřenou náručí a nazývá ji svou nevěstou. Proto jí otcovy obavy přišly zcela bezpředmětné.

„Gillian, dívky ve tvém věku jsou již všechny zasnoubené nebo rovnou vdané.“ Vysvětloval a Gillian spatřila, jak se jeho tvář sevřela v bolestné grimase.

„Svou první ženu jsem si bral, když jí bylo jedenáct. Nikdy nedovolím, aby něco podobného potkalo i tebe.“ Oponoval jí a srdce se mu svíralo bolestí, která ho zaplavila, při pouhém pomyšlení na to, že by o Gillian přišel. „Vilém Ryšavý je…“ odmlčel se a hledal ta správná slova, jakými by vyjádřil jejich krále. „Nikdo ho nemá rád, Gillian. A to jen proto, že mu dělá dobře lidem kolem sebe ubližovat. Nechci, aby ses k němu přiblížila.“ Položil svou hlavu do jejího klína a Gillian ho jemně hladila po jeho prošedivělých vlasech. „Proboha, proč ti vůbec něco takového říkám? Jsi ještě dítě.“

„Ty víš, že nejsem normální dítě. A mluvíme o tom, protože chceš vědět něco z toho, co vím já.“ Odpověděla prozíravě.

Godfrey zvedl hlavu a zadíval se do jejích levandulových očí, které na svůj věk byly až moc moudré a vůbec se nehodily k její dětské tváři. „Tak mi řekni, co jsi viděla.“

„Viděla jsem, jak tvého krále pohlcuje temnota lesa. Dlouho tvým králem nebude, otče.“ Zašeptala, ale Godfrey cítil, jak mu její slova rezonují v hlavě. Rychle se rozhlédl po hale, zda nevyslechl její vlastizrádná slova ještě někdo další. Naštěstí byli stále sami.

„Gillian, chceš mi říci, že král zemře?“ Zašeptal a čekal na ortel, který nad jejich zemí vyřkne jeho malá, osmiletá dcera.

Už když byla malé dítě, uvědomili si, že Gillian je jiná než všechny ostatní děti. Pamatoval si to, jako by to bylo včera – tříletá Gillian se v noci probudila a utíkala k němu do ložnice, aby ho s Laylou probudila. Ve tváři měla zděšený výraz, když na ně překotně dětskými slovy dokola křičela: „Alistair hoří.“

Layla se ji pokoušela uklidnit, ale ona se jen otočila a utíkala pryč. Když ji pak Godfrey našel, jak se marně pokouší otevřít velká vrata stájí, zpod kterých se kouřilo, rychle ji odtáhl, aby našel zadní prázdné stáje v plamenech. Kdyby je Gillian nevarovala, uhořela by většina jejich koní i s podkoním Alistairem, který tam zrovna spal. Nehledě na škody, kdyby se oheň rozšířil.

A tak to pokračovalo dál. Nikdo z místních nezpochybňoval její dar, ale všichni z něho měli strach. Godfreye tížilo na srdci, jak je jeho dcera ve vlastním domě nepřijímaná. Nikdy mu neušly ty kradmé, odsuzující pohledy, které na jeho nádhernou dceru všichni házeli. Ale nevěděl, jak vyhrát boj proti omezené mysli a nepřejícnému srdci.

„Ano, jeho smrtí bude les.“ Řekla s vážnou tváří Gillian a viděla, jak otec nechápe, co její slova znamenají. Ona však na tom nebyla o nic lépe.

„Les ale není pro nikoho zkázou!?“ Natož pro mladého třicetiletého Viléma, který na trůnu seděl teprve dva roky a zatím si ho zahříval, pomyslel si Godfrey.

„Vidím bratra stejné krve, pohlceného temnotou, jak tam na něj čeká. Brzy si les přijde i pro našeho nového krále.“ Řekla s takovou jistotou a Godfreye náhle osvítilo poznání. Pochopil to, co jeho malá osmiletá dcera nedokázala.

Před osmi lety se stala nehoda a následník trůnu Richard Normandský zahynul ještě dřív než tehdejší král a otec Vilém Dobyvatel. Místem jeho úmrtí byl New Forest (pozn. př. Nový Les). Po celé zemi se nesly řeči, zda za tím nebyl jeho mladší bratr Vilém, ale nikdy se to oficiálně nepotvrdilo.

Godfrey se podíval na Gillian a sevřel její křehká ramínka. „Teď mě dobře poslouchej. Nikomu to nikdy nesmíš říci, Gillian. Jsi ještě malá a nevinná, ale přesto musíš pochopit, že by tě s největší pravděpodobností označili za čarodějnici a zrádkyni, a nakonec by tě zabili.“

„Ale otče, tak to není, já jen –“

„Já vím, že to tak není. Už jsme se o tom bavili několikrát. Lidé se toho, čemu nerozumí, bojí, dítě. Proto bude nejlepší, když to zůstane v utajení.“ Políbil ji na čelo a zachmuřen se zamyslel nad tím, co se s nimi stane, pokud na trůn nastoupí ještě více nenáviděný Vévoda Robert.

Je toho tolik, co si musí promyslet.

„Ke králi se mnou nepůjdeš.“ Rozhodl nakonec a vstal. „Už jsem se rozhodl.“ Pokračoval, když viděl, jak se jeho dcera nadechuje k odporu.

„Teď si jdi lehnout. Musím přemýšlet o tom, co jsi mi řekla.“

Godfrey se díval do plamenů ohně a myslel si, že ho Gillian poslechla a šla spát, proto ho tak překvapilo, když ucítil její drobnou ruku, jak sevřela tu jeho. Avšak její slova ho překvapila ještě více.

„Nemusíš se bát, otče. Po něm nám bude vládnout Lev.“ Zašeptala a pak rychle utekla do své komnaty a zanechala otce jeho myšlenkám.

* * *

Gillian už byla skoro u svých komnat, když jí někdo přišlápl konec šatů a pak už jen cítila, jak kamenná zem chladí její odřené ruce a nohy.

„Ty jsi ale nešika.“ Ozval se jí za zády posměšný bratrův hlas.

Gillian se zhluboka nadechla, aby potlačila bolest, která jí vystřelovala do rukou a pak se postavila, aby mohla čelit svému nevlastnímu bratrovi.

Byl o celých osm let starší, ale rozhodně nebyl bratrem, který chrání své mladší sourozence.

Ne.

Gillian tomu nerozuměla, ale z nějakého důvodu ji Basil nenáviděl. Ať se mu snažila zavděčit, jak chtěla.

„Zase ses po večeři miliskovala s otcem?“ Shlédl na ni pohledem a Gillian nechápala, na co její bratr naráží.

Pořád jí ta slova předhazoval, ale žádný význam v nich nenacházela. Jednou se dokonce zeptala kuchařky Maude, co tím její bratr myslí, ale ta se jen rozčilila a začala na Basila přivolávat všechny hromy a blesky.

Její Maude spolu s manželem, podkoním Alistairem, byli ti jediní, kteří ji mimo jejího otce měli skutečně rádi. Všichni ostatní se jí prostě báli.

„Nechápu, na co zase narážíš, Basile.“ Otočila se, aby se mohla ukrýt ve svých komnatách.

Basil už osm let sloužil u lorda Simona, který byl dlouholetým přítelem jejich otce. Domů se skoro vůbec nevracel, a když už, bylo to jen tehdy, když si ho otec kvůli něčemu zavolal. Teď už ale Basilovi bylo šestnáct a brzy si vyslouží ostruhy a odznak rytířství. Gillian věděla, že se vrátil domů jen na pár dnů, než zase nadlouho odjede a tak se jen modlila, aby ten čas strávený s ním nějak přežila.

Už si skoro myslela, že ji nechá být, když sevřel dveře od její komnaty, aby je před ním nemohla zavřít.

„Však ty víš. Myslíš si, že nevidím, jakými čáry otce balamutíš? Jsi čarodějnice a zasloužíš si zemřít, stejně jako ta tvoje prokletá matka.“ Vyplivl na ni.

Gillian jen stěží stačila překvapeně zamrkat, když do ní znova prudce strčil a ona se opět ocitla na chladné zemi.

„Přeji ti sladké sny, sestřičko,“ ušklíbl se na ni Basil. „Hlídej si svá záda, protože nikdy nevíš, kdo se k tobě v noci připlíží, aby ti podřízl krk.“ Dodal a pustil její dveře tak, že se za ním s třískotem zachvěly. Přesto však stačila slyšet jeho poslední slova: „Možná to bude už dnes.“

Gillian zůstala sama se strachem, který se jí vetřel až do morku kostí. Celá se třásla, ale ne strachem o svůj vlastní život, ale protože si byla jistá, že jednou Basil zemře přesně tou smrtí, kterou jí právě teď vyhrožoval.

1 Laird – Zeman – Vlastník půdy se šlechtickým titulem

Kapitola 1

5. srpna 1100

O jedenáct let později.

„Ten prokletý Moray!“ Vykřikl Malcolm a dopis ze svých rukou prudce hodil na stůl. „Mor na všechny Angličany!“ Prudce vstal a rozhlédl se po velké síni, která byla plná jeho mužů. Právě podávali jídlo, když dočetl ten zatracený dopis.

„Mor na všechny Angličany!“ Vykřikli všichni muži jednohlasně, pozvedli číše a hluboce se napili.

Nikoho dále nezajímaly starosti, které právě zmítaly jejich lairdem a pustili se do hostiny, kterou jim dnes ženy klanu připravily.

„Sedni si, Malcolme.“ Strhl ho zpět do křesla Quanny, velitel Malcolmových vojáků, který seděl po jeho pravici.

„Přešla mě chuť k jídlu. Vstaň a doveď mě k poslovi, který mi přinesl ten troufalý dopis.“ Sevřel přítele za rameno a zvedl ho od stolu.

Quanny byl obrovský kus chlapa, ale proti Malcolmovi neměl žádnou šanci. Se smutným pohledem se podíval na masové koláče, které před něj právě postavila děvečka Aislin a následoval svého lairda ven ze síně.

„Pojď už!“ Vykřikl na něj Malcolm přes rameno, když viděl, že ho Quanny neposlechl dost rychle a vydal se ke stájím, kde doufal, že najde posla McKennova klanu, který s jeho územím sousedil na západě.

Jeho matka byla McKennová, a i když by se jeho vztah s nimi nemohl považovat za přátelský, nebyli spolu ve válce.

Už měl stáje na dohled, když viděl, jak ustrašený mladý posel na něj vytřeštěně hledí z osedlaného koně a neví, zda má zpět sesednout nebo před ním strachy ujet. Jeho strach vyvolal jen Malcolmův posměch.

„Sesedni, hlupáku!“ Přikázal mu Quanny, který stejně jako on viděl, jak se poslův kůň nervózně staví na zadní, když cítil nejistotu a strach svého jezdce.

Malcolm přistoupil ke koni a jemně ho pohladil po nozdrách, aby ho utišil.

„Ty jsi z McKennova klanu?“ Zeptal se tiše a zadíval se poslovi do očí, aby se ujistil, zda mu nebude posel lhát.

„A-a-ano, pane.“ Vykoktal ze sebe a Malcolm na něm viděl, jak moc lituje svého zdržení. Jistě chtěl jen předat dopis a ujet dřív, než si ten dopis přečte nejobávanější laird Vysočiny.

„Víš, kdo mi ten dopis posílá?“ Přistoupil k poslovi ještě blíž, až ho svou výškou skoro zastiňoval. Quanny se postavil vedle něho a mladý McKenna byl zcela v obležení, protože za zády měl vrata stájí.

„N-ne, pane.“ Vyjekl, když k němu Malcolm o krok přistoupil.

„Takže víš, že ten dopis nepsal tvůj zeman!“

Posel pod jeho pohledem zbledl a Malcolm si byl jist, že chlapec ví víc, než dává znát. Krátkým pohledem koukl na Quannyho.

„Můj pane,“ usmál se na McKennu Quanny. „Bude nejlepší, když si tu posla necháme, než se ten dopis vysvětlí. A pokud nebude chtít spolupracovat, možná bude nejlepší, kdybychom ho vraceli domů po částech.“

„Ne!“ Vykřikl posel a padl na kolena. „Můj laird mi řekl, že chlapci neublížíte. Prosím vás, já za nic nemůžu. Nevím, co v tom dopise stálo!“ Skoro kňučel a Malcolm měl chuť ho za tu jeho slabost uhodit. Žádný z jeho mužů by se takto nikdy neponižoval.

„Tak mi řekni, od koho dostal ten dopis tvůj zeman!“ Přikázal tak, až se McKenna přikrčil.

„Před třemi dny k nám dorazil starý McKenna, který velmi dlouho žil v Anglii. Já si na něj nepamatuji, ale Alistaira náš laird vítal s radostí. A právě ten k vám přivezl dopis pro vás, lairde. Říkal, že je to moc důležité.“

„Jestliže od vás odešel, proč by se vracel jen kvůli dopisu? Vždyť šlo dopis předat i jinak, než aby se sám trmácel zpět do Skotska. „ Otázal se Quanny, který mu nevěřil ani špínu za nehty.

„M-m-myslím, že se vrátil jen kvůli tomu dopisu, pane.“ Odpověděl, ale uhnul pohledem před zvídavými pohledy Malcolma a Quannyho.

V Malcolmovi začínalo klíčit veliké podezření.

„Dojdi pro Antora a pak řekni starším, že se po jídle sejdeme v síni. Ať tam na mě počkají.“ Poručil Quannymu, který se jen na okamžik zatvářil překvapeně, ale ihned šel jeho rozkaz vyplnit.

„A ty.“ Ukázal na posla. „Zde zatím zůstaneš.“

Mladík na to jen vyděšeně zalapal po dechu.

„Ještě se rozhodnu, co s tebou.“ Otočil se Malcolm, aby zpět ustájil McKennova koně. Byl to starý šedák, který pamatoval lepší časy. A Malcolm se péčí o koně potřeboval uklidnit a rozmyslet si, co dál.

„Lairde Kincaide!“ Vykřikl posel, když se mu postavil do cesty.

Tak vida, přece jenom to má nějakou kuráž, pomyslel si Malcolm.

„Musím se vrátit zpět. Můj laird čeká, až mu řeknu, že jsem vám dopis předal.“ Chytal se jak stébla trávy.

„Však on to zjistí tak jako tak, o to se neboj. Antor tě odvede a ty počkáš, než se rozhodnu, co dál.“

Table of Contents

Informace

Prolog

Kapitola 1