ZPOVĚĎ ZVĚROLÉKAŘE

Stanislav Kovář

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Stanislav Kovář

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-031-8 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-032-5 (mobi verze)

Milí přátelé,

když k mým sedmdesátinám vybrala moje Renatka pro vás z toho, co jsem do té doby napsal, pár povídání a nechala je vytisknout pod názvem Plky, byl jsem rád, že nezůstanou jen v mém počítači, ale i v písemné formě a že si je tedy někdo možná i přečte. V předmluvě k této drobné brožurce jsem nedomyšleně slíbil, že na další povídání si budete muset počkat až k mým pětasedmdesátinám. Moc jsem toho nenapsal, protože jsem lenoch, který poté, co nemusí ráno chodit na kravín, vstává kolem deváté. Přitom jeden můj spolužák z gymnázia mi už před šestou ráno posílá mejly a už v sedm hodin mi na pevnou linku telefonuje další, jestli už jsem četl, co nám ten první poslal a rozčiluje se, že on má počítač na práci, že „nějaky nahy baby“ ho nezajímají. Pořád totiž ještě pracuje a říká, že nestíhá.

Že jsem něco ke svým pětasedmdesátinám slíbil, jsem si uvědomil už na podzim. No a protože sliby by se měly plnit (nejen o Vánocích), rozhodl jsem se, že pro vás něco s Renatou vybereme a nazveme to Plky 2. Ale pak, když jsem o tom přemýšlel, že aby byla dodržena jakási posloupnost mých povídání, bylo by třeba do brožury zahrnout i některá z původních Plků. A po návratu z lyžování ve Francii koncem ledna jsem začal horkou jehlou dopisovat ještě to, co by tam určitě mělo být. No a když jsme se začátkem března vrátili z další lyžovačky v italských Dolomitech, vzpomněl jsem si, že by bylo dobré, kdyby tam byly i kapitoly o mých životních partnerkách a mém působení ve státních službách. To už Renata protestovala, že se to do mého výročí nedá stihnout. Ono to totiž není jenom něco napsat, ale vše je nutno opravit, nechat zpracovat pro tisk a zadat tiskárně.

Musíte počítat s tím, že tato má povídání jsou jakýsi pel mel zvláště tam, kde odbíhám od původního vyprávění a vsouvám do něj jiný příběh, který se udál až o třicet let později. Není to z pohodlnosti, ale to bych pak musel přidávat další a další příběhy. A protože jsme k brožuře udělali i seznam, můžete jednotlivá povídání číst i na přeskáčku. Pokud se v textu zmiňuji o přílohách, najdete je v mém soukromém archivu.

Původně jsem chtěl tuto publikaci nazvat Vzpomínky příkazského zvěrolékaře, ale když jsem se nad obsahem zamyslel, je to vlastně moje zpověď, kdy jsem se před vámi vysvlékl do naha. Dobrovolně a nic jsem nezatajil. Dokonce ani mé životní křesťanské krédo o sociálním cítění a spravedlnosti.

Byl bych rád, kdyby ti, kteří si tuto moji zpověď přečtou, věděli, že já sám bych bez pomoci nejbližších nikdy nebyl schopen tuto publikaci připravit. Proto těm, kteří se na zpracování podíleli, moc děkuji.

Váš Standa Kovář

Odkud pocházím

O mé rodině

Moji příbuzní tímto dostávají do rukou kompilát, který jsem sepsal poté, co jsem narazil na písemnosti, které se staly jeho podkladem. Když jsem se loni na jaře připravoval na sběr nebezpečného odpadu, který se u nás organizuje dvakrát do roka, upozornil mne někdo, že tentokrát je to naposled v obci, dál budeme muset sami tento odpad odvážet do sběrného dvora v sousední vesnici. Rozhodl jsem se, že nemilosrdně vyházím všechno, co už nepotřebuji. Ve skladu léčiv jsem našel několik kufrů. Mezi nimi byl i kufřík, který jsem používal, když jsem studoval v Brně. Byl nějak těžký. Po jeho otevření jsem našel spoustu starých listin a dokumentů, otcovy zápisky z vojny, různá rozhodnutí soudu ale hlavně rozsáhlou otcovu korespondenci, jeho knihu zakázek soukromého kováře a jiné. Možná jsme je já nebo někdo jiný do kufru naházel, když se prodával dům v Hrubčicích. Nevím, jestli jsou ty materiály všechny. Matně si vzpomínám, že něco si brala i sestra Jana. Tu ale tehdy víc zajímaly fotografie, ale určitě mezi tím, co vzala, byl rodný list mé maminky a otcovo vysvědčení z reálného gymnázia. Nevěděl jsem, co s tím, věděl jsem však, že to nemohu vyhodit. A tak jsem to půl roku třídil a pozorně pročítal. Pomalu se mi začal vynořovat příběh naší rodiny jak Kovářové, tak Novákové. Znova a znova jsem se k materiálům vracel, než jsem se rozhodl posadit k počítači a předložit vám, co jsem zjistil. Využil jsem i vlastních vzpomínek a toho, co jsem v naší rodině a o ní zaslechl. K některým poznatkům, o kterých píšu, jsem dospěl dedukcí po pročtení nalezených materiálů. Vybral jsem některé, které jsem považoval za zvlášť významné, ty jsem okopíroval a těm, kterým jsem toto povídání věnoval samostatně, jsem je přiložil k textu. Jsou tam i zajímavé věci, o kterých jsem nic nevěděl, například zamítavé stanovisko okresního hejtmana z roku 1920 k žádosti stařečka Nováka k přidělení nějakého pozemku při parcelaci tovačovského dvora. Zamítavé stanovisko bylo zdůvodněno takto: „Jste vdovec 62 let starý a máte sám dva hektary, je toho na rozdělování málo“. Vůbec jsem nestačil pročíst otcovy materiály k jeho zlepšovacím návrhům i jeho pokusy o vlastní poezii. Je tam i jeho reportáž z oslav 10. výročí samostatnosti v Praze, jak šli v průvodu zástupci tehdejších politických stran – národní socialisti, sociální demokrati, lidovci, agrárníci, komunisti, ale i Němci, Židé, příznivci Sokola a hasiči. Nejstarší dokument je z roku 1903, kdy soud ukládá stařečkovi vyrovnat se s vlastní sestrou Ludmilou, provdanou za rolníka Přecechtěla z Hablova. Musel si na to půjčit v záložně. Ono to malé hospodářství stačilo jen na skromné živobytí. Ale k tomu určitě dospějete sami, když si toto povídání přečtete.

Moje rodina, která nese příjmení Kovář, patří k obyčejným lidem, řekl bych kmánům, tedy lidem bez vlivu na cokoli. Ale jsem na ně pyšný, protože si myslím, že se nikdy před nikým nemuseli hrbit, protože se uživili jako řemeslníci nebo drobní zemědělci. Můj otec Alois Kovář se narodil jako druhé dítě 12.7.1906 manželům Františkovi a Anastázii, rozené Slezákové, ve Štětovicích, malé dědince, patřící dlouho olomoucké kapituli. František byl vyučeným kovářem a pocházel z Topolan, z rodiny podruha a dcery domkaře. Anastázie byla dcera domkaře Slezáka z Biskupic. Jak se tito lidé seznámili, nevím. Vím jen, že ve Štětovicích byl kupec Slezák, pravděpodobně bratr babičky a ten zřejmě mladým pomohl, aby si postavili domek s kovárnou na dolním konci vesnice u potoka. Slezákovi měli syna Bohuslava, který studoval hru na housle na arcibiskupské konzervatoři. Ten s mým otcem kamarádil. Otce dali rodiče studovat na prostějovské reálné gymnázium s tím, že bude knězem. Ale otec v kvartě propadl z němčiny. Nechápu to. Vždyť otec mluvil plynule německy, dokonce si myslím, že měl pro jazyky nadání. Když byl později v podkovářské škole se samými Maďary, naučil se docela dobře maďarsky. Z jiných předmětů měl otec na vysvědčení jen dvojky a trojky. Asi si na něho ten profesor němčiny zasedl. Vzpomínám, jak otec o něm vyprávěl, jak pan profesor nechával uctivě pozdravovat rodiče svých spolužáků, vesnický kovář mu zřejmě nestál za to. Anebo ostatní jeho spolužáci znali němčinu opravdu líp, protože ve většině prostějovských středostavovských rodin se mluvilo za Rakouska - Uherska doma německy. Otec mohl sice opakovat ročník, ale dědeček rozhodl, že převezme živnost a bude kovářem, když se nechce učit. Nedovedu si otce jako faráře představit. Sice byl výborný rétor, ale měl rád děvčata. Spolu s bratrancem Bohušem Slezákem čundrovali o prázdninách na kolách po Moravě nebo i po Slovensku a jak mi sám vyprávěl, přitom „balili i kočky“. Bohuše jsem viděl jen jednou, když nad otcovým hrobem hrál na housle Fibichův Poem a z Dvořákovy Novosvětské.

A tak se otec vyučil doma kovářem. Byl na vexlu v rodině německého kováře z Německé Húzové u Šternberka a jejich syn byl na oplátku ve Štětovicích. Pak jako tovaryš pracoval u svého otce, ale byl na zkušené i u několika kovářů, např. v Citově, Přerově a Bystročicích. A z Bystročic odchází 30.9.1928 podle sdělení mistra Beneše k povinnosti vojenské. Nastupuje k 107. dělostřeleckému pluku v Olomouci. Odtud je vyslán do Brna na Vojenskou podkovářskou školu, kde 20. prosince 1929 skládá zkoušku z podkování koní a skotu a je uznán způsobilým provozovat živnost podkovářskou. Členem komise byl i profesor z Vysoké školy zvěrolékařské Hanslián, z jehož učebnice se otec připravoval a která zůstává v jeho pozůstalosti. V ní jsou i dvě učebnice z gymnázia Historicko-zeměpisný atlas starého, středního a nového věku (z něho jsem čerpal ve své maturitní písemné práci z češtiny nazvané „Jak se měnil atlas světa v průběhu staletí“), Kozemmův atlas školní, vysvědčení z tovaryšské práce u zmíněných kovářů, vysvědčení z vojenské podkovářské školy, doklady o jeho patentovaných zlepšovacích návrzích - transportérovém stírači řízků v akciovém cukrovaru ve Vrbátkách, ohýbačce železa různých profilů, deník - kniha zakázek z roku 1937 a 1938, podání mnoha zlepšovacích návrhů v prostějovské Wikovce a různá korespondence. Zajímavé jsou zvláště pro mne jeho pokusy o vlastní poezii, napsané zejména během strážních služeb v průběhu vojenské základní služby u 107. dělostřeleckého pluku v Olomouci (od 1.10.1928 do 1.7.1930). Když je srovnám se svými básnickými prvotinami (na které nejsem nijak pyšný), musím uznat, že otcovy jsou lepší. V jeho pozůstalosti jsou i různé zápisky, o kterých nevím, jestli je autorem on, nebo je někde opsal. Zajímavé počtení je v jeho knize zakázek, kdy vystavoval účet až na konci roku. Zápisy jsou vedeny zpravidla tužkou, často použil i datumovku, měl vlastní razítko s jmenovkou, adresou a označením profese jako zkoušený kovář a podkovář. Za okutí koně s novou podkovou účtoval 10 Kč, za překutí 5 Kč, za strouhání paznehtů u krav, volů a obecních býků pak 8-10 Kč, zřejmě podle složitosti při fixaci zvířete. Za ostření radlice pluhu účtoval 3 Kč, za kutí kosy 1 Kč. Mezi jeho klienty byli nejen zemědělci ze Štětovic ale i cukrovar Vrbátky, školní rada a obec Štětovice. Nejasné je pro mne význam jeho razítka, kde je uvedeno: „Dnes zaplacených mě Kč … bylo připsáno Vašemu ct. účtu k dobru“. Po návratu z vojny pracoval půl roku v Přerově u mistra Jana Lesáka a pak už u svého otce. Samostatně pak živnost provozoval od 6.3.1934 do 6.3.1939, kdy se po sedmi letech známosti s mojí matkou oženil a přestěhoval do Hrubčic. Tam si také převezl zařízení kovárny ale vlastní živnost neotevřel, protože v Hrubčicích byli už dva kováři - starý pan Šnajdr a otcův vrstevník Janda. U obou otec občas vypomáhal hlavně s podkováním koní. Jinak otec v průběhu války pracoval na letišti v Prostějově, po válce pak krátce u firmy Doležel a Těhnik a téměř rok v dolech v Ostravě, údajně kvůli deputátnímu uhlí a dřevu. Pamatuji se na to velice dobře. Velké kusy černého antracitu, které se musely rozbít na menší kusy, aby se vešly do kamen a halda černých, mastných trámů z důlních podpěr. Dne 22.5.1946 nastupuje otec do závodu Agrostroj - závod Wikov v Prostějově, kde pracuje až do své předčasné smrti (rozsáhlý akutní infarkt myokardu) v r. 1964. Ukončení otcovy živnosti ve Štětovicích bylo zřejmě i dílem dohody. Jednak jeho nevěsta, moje matka, měla jako nejmladší z rodiny povinnost starat se o svého otce, který na ni připsal polovinu domu č.p.108 a nemohla se odstěhovat. Ale i otcova rodina jeho sňatek a odejití z domu přivítala. Ani si nedovedu představit, jak se tam všichni stěsnali. Stařeček se stařenkou, starší svobodná otcova sestra Josefa, mladší sestra Marie, která si vzala sociálně demokratického funkcionáře Pospíšila a měla s ním čtyři děti. Otec platil svým spolubydlícím za stravu. Vesměs to nebyly přímo peníze, ale zaplatil např. účet u místního obchodníka Slezáka nebo koupil třeba nový sporák, nebo selata na dokrmení, jak je vidět z jeho výkazu za rok 1937. Po otcově odchodu na místě kovárny postavili Pospíšilovi nový obytný dům. Bylo to potřeba, protože sestra Josefa provozovala krejčovství a potřebovala vlastní dílnu. Ona se starala o stařečky. A když zemřeli (stařenka v r. 1940, stařeček o mnoho let později, až po válce), provdala se za vdovce Popelku z Duban a pomohla mu vychovat jeho jedinou dceru, moji vrstevnici, která vystudovala zdravotní školu. Teta byla vyhlášená švadlena, s rozsáhlou klientelou. Bohužel zemřela asi rok před mým otcem rovněž na infarkt. Otcova mladší sestra Mařka (měla na ženu zajímavý hluboký, jakoby chraplavý hlas), měla se svým manželem Vojtěchem Pospíšilem - funkcionářem sociální demokracie, která se po roce 1948 sloučila s komunisty a který po válce vykonával funkci tajemníka obecního úřadu ve Štětovicích, 4 děti. Tři kluci – všichni jezdili závodně na kolech, jejich kola s galuskami jsem obdivoval, když jsem tam býval někdy na prázdninách. Byli však ode mne starší, a tak jsem nebyl pro ně partner. Na starost mě vždy dostal nejmladší Jarda, o šest let starší, pro kterého to byl skoro trest. Ale i tak si vzpomínám, jak se mnou chodil na ryby a vozil mne v loďce na jezeře za vesnicí, které tam zůstalo po vytěžení rašeliny. Ve šlépějích svého otce šel jen nejstarší syn Vojta, který se vyučil v Gale Krasicích, továrně na výrobu sportovních míčů. Později tam vykonával funkci odboráře a nakonec i kádrováka. Dlouho byl členem okresního výboru KSČ. Žije v Nezamyslicích. Nikdy jsem se s ním ani jeho sourozenci nesetkal. Nevzpomínám si, že by byli na otcově pohřbu. Druhorozený Zdenek se vyučil soustružníkem, pracoval jako policista a nakonec jako traktorista v Klenovicích, kam se přiženil. Sestřenice Maja si vzala nějakého vojáka z Čech, někde od Karlových Varů. Přinutila matku, aby prodala dům ve Štětovicích a odstěhovala se k ní. S ní tam údajně odešel i nejmladší Jarda, který se tam oženil. Přitom s domem zrušili i rodinnou hrobku na hřbitově v Dubanech. To mne dlouho mrzelo, když jsem o Dušičkách jezdíval přes Dubany a nemohl stařečkům zapálit na hrobě svíčku. Nakonec se však Maja i s tetou vrátily na Moravu do Rataj u Kroměříže, kde Maja se svým manželem pracovali v místním zemědělském družstvu.

S otcovou rodinou jsme se moc nestýkali. Byl jsem tam párkrát s otcem na Dušičky, dokud žil stařeček. Jeli jsme vlakem z Bedihoště do Vrbátek a pak do Duban na hrob a k stařečkovi ve Štětovicích pěšky. Otec, ctitel Masaryka a Beneše, se vždy pohádal kvůli politice s manželem své mladší sestry, zarytým komunistou. Není se co divit, že ani já jsem neměl zvláštní důvod rodinu svého otce vyhledávat. Před pár lety mi napsal Vojta, že jsou všichni sourozenci v domově důchodců v Nezamyslicích a jaké mají zdravotní problémy, abych je tam navštívil. Já sám jsem však prodělával šok z náhlého úmrtí Elišky a neměl jsem sílu ani chuť někoho povzbuzovat. Navíc jsem sám byl po mozkové příhodě.

V otcově pozůstalosti je i kniha jeho zápisků, ve kterých jsou uvedeny např. osevní plochy plodin v jednotlivých letech, výnosy obilovin, řepy a brambor, stavy dobytka, dodávky mléka, masa, sádla a vajec, rukopisy jeho zlepšovacích návrhů i to, kolik za ně obdržel nebo třeba i měsíční výdělky v Agrostroji, jak hrubé, tak čisté. Zajímavá je zmínka, že 30.5.1953 došlo k měnové reformě a že za 9.346 starých korun dostal 466 korun nových, nějaké staré si nechal na památku, z toho 400 korun ve stříbrných mincích. Zároveň došlo k zrušení lístkového systému. Dne 18.2.1954 si poznačil, že ho nějaký Konečný z Prostějova udal, že nadával na bandy komunistické a k…y komunistické. V knize jsou na samostatných listech nalepeny fotografie Beneše, Jana Masaryka, Štefánika ale i mně neznámých spisovatelů, např. Františka Faustina Procházky, ale i známých, např. Františka Ladislava Čelakovského, Josefa Holečka a Václava Třebízského. Je tam i kandidátní listina pro volby do parlamentu z roku 1948. Z fotografií si pamatuji otcovu s jeho sestrami, jeho foto drába z nějakého ochotnického představení, fotografie ve vojenském stejnokroji a pak svatební fotografie.

Můj otec byl snílek a zároveň bouřlivák, rád si do někoho rýpnul. Myslím, že jsem to zdědil po něm i já. Vzpomínám, jak nám ve světnici potmě vyprávěl pohádky, my jsme seděli na zemi a koukali do ohně v kamínkách nebo piliňáku. Nebo jak jsem koncem války s ním z krytu u Zapletalů chodil poklízet dobytek domů, který jsme museli před postupující frontou opustit. Popsal jsem to ve své vzpomínce na konec druhé světové války. Ale také jak mne na kole vezl na obhlídku úrody na poli u Vrbátek. Byla tam ryž (žito) vysoká tak, že nás v něm ani nebylo vidět. Dnes se už žito, potřebné pro výrobu žitného chleba, na Hané prakticky nepěstuje. Pamatuji si, jak bylo mojí povinností otci, když přišel z práce, přinést pantofle. Vždy jsem dostal nějaký pamlsek. Vzpomínám ale také, jak mne jednou seřezal bičem, když jsem podle něho špatně vodil za uzdu koně při plečkování řepy a kůň několik rostlin ušlapal. Vzpomínám také, jak jsem s ním byl v Prostějově, my jsme šli přes náměstí kolem naproti radnice stojící sochy Masaryka, otec smekl klobouk a tajný policista na něho cosi hanlivého křičel. Otec ho „poslal někam“. Hned na to jsme pak potkali našeho pana faráře Tomise. Otec se s ním dal do řeči a nakonec se zeptal, jestli si pan farář myslí, že by ze mne něco kloudného mohlo být. Bylo mi to velice nepříjemné. Pan farář odpověděl, že jestli mne nezkazí svět, mohl by být ze mne dobrý člověk. Když už jsem se zmínil o Masarykově soše v nadživotní velikosti stojící před prostějovskou radnicí, právě tu se pokusili prostějovští komunisté někdy v roce 1954 tajně v noci odstranit. Někdo to však prozradil a na radnici zaútočili proti odstranění sochy protestující lidé. Beranidlem vyrazili dveře radnice a radnici obsadili. Do historie to vešlo jako prostějovská defenestrace. Otec se toho také účastnil a líčil, jak jako beranidla použili přivezený kmen smrku. Defenestrace se zúčastnil i můj pozdější třídní profesor na prostějovském gymnáziu, který byl za to potrestán dočasným přeložením na měšťanku. Otec, který denně v rádiu poslouchal Svobodnou Evropu a Hlas Ameriky, které byly silně rušeny, jedna rušička byla i v prostějovském gymnáziu, na plný autobus při cestě do práce vykládal, co uvedené stanice hlásily. Musel mít vlivného ochránce, když ho za to nezavřeli. Tuším, že jím byl tehdejší vedoucí tajemník OV KSČ Konečný, který pocházel ze Štětovic a s otcem vyrůstal. Nemyslím, že to byl manžel jeho sestry, se kterým se nesnášel. A pak jak by to také vypadalo, kdyby zavřeli nejlepšího zlepšovatele z Wikovky. Muselo to hrubecké komunisty, pověstné nebývalou krutostí při likvidaci tzv. kulaků pěkně žrát, když na něho nemohli. Vrátili mu to ale tím, že mi nedali doporučení ke studiu na vysoké škole, údajně, že jsme klerikální, proti režimu se vymezující rodina, u nás všichni byli lidovci, navíc jsme měli v rodině k doživotí odsouzeného kněze pátera Tomigu. Když tento negativní posudek obdržel můj třídní profesor, poradil otci, aby zašel za předsedou lidovců Ployharem, tehdejším ministrem zdravotnictví. A ten se za mne opravdu přimluvil a na veterinu mne přes zamítavé stanovisko obce přijali. O otcově buřičské povaze svědčí i to, jak se zachoval, když v tehdejším Sovětském svazu už dávno odhalili Stalinův kult osobnosti a byl dočasně jakoby zavržen, u nás ho však pořád na různých akcích vystavovali a uctívali, protože o tom naši komunisté nechtěli mluvit. Otec vzal tehdy spravedlnost do svých rukou a dlouhou tyčí poshazoval v Agrostroji všechny portréty Stalina. Agrostrojáčtí komunisté poslali tehdy za mnou tamního předsedu agrostrojáckých svazáků Jarka Zápecu (jeho otec byl legionář s amputovanou nohou a měl v dědině trafiku), s kterým jsem svého času ministroval s tím, ať otci domluvím. Ani jsem se o to nepokusil. Otec byl zbožný člověk, každou neděli v kostele, jako dnes vidím, jak s hlavou na lavici mimo obřad meditoval nebo se modlil, jistě měl dost hříchů. Měl totiž rád děvčata. Matka mu tolerovala jen jednu milenku, na můj vkus tlustou závodní lékařku (maminka byla drobná a štíhlá), otec s ní jezdil pravidelně do lázní, nosila se jí i zabíjačka. Když mu to maminka někdy vyčítala, otec vylezl na půdu a vytáhl za sebou žebřík. Teprve když maminka opakovaně slíbila, že to tak nemyslela, otec na její prosbu: „Lojzku, prosím tě, pojď dolů“, spustil žebřík a pak se zamkli v ložnici. Z otcových vyprávění mi utkvělo v paměti, že jezdil na prázdniny do Slatinek. Nevím, ke komu, už se to, bohužel, nedozvím.

Table of Contents

Informace pro uživatele této knihy

Milí přátelé

Odkud pocházím

O mé rodině

Jak jsem se vzdělával

Zvěrolékař vojákem

Příkazy – můj nový domov a mé začátky

Ženy a já

Příběhy ze života

Společenský život zvěrolékaře

Z novinářské činnosti

Různé